Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи: Позивачка [PERSON] , (надалі Позивачка) звернулась до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , (надалі Відповідач) з 02 вересня 2010р. по 31 серпня 2015р. Шлюб розірвано на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 31.08.2015 року. Від шлюбу із відповідачем є донька - [PERSON] , [INFO] . Донька проживає, після розлучення, разом з нею, позивачкою. Стверджує, вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Донька є успішною у навчанні в школі, здібною на позакласових заняттях та гуртках, а також донька - [PERSON] , є учасницею міжнародних конкурсів та модельних показів, про що свідчать копії сертифікатів, дипломів які отримані нею. Відповідно для участі дитини в конкурсі чи модельному показі за кордоном потрібно здійснювати коротко строкові виїзди за межі України. Після розірвання шлюбу, їй, Позивачці вдалось вмовити Відповідача надати тимчасовий, нотаріально посвідчений, дозвіл на виїзд за кордон доньки в її супроводі. Однак його дія закінчилась 22.10.2019 року. На подальші її звернення для оформлення нового, нотаріально посвідченого, дозволу на виїзд за кордон доньки в її супроводі Відповідач не реагує та не дає жодної відповіді на запрошення до приватного нотаріуса за для оформлення нотаріального дозволу на виїзд за кордон доньки в її супроводі. Вказує, що з 2017 року Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере зовсім, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Більш того, Відповідач безпідставно чинить перешкоди їй у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема Відповідач відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку чи оздоровлення останньої. Зазначає, що вона, [PERSON] , не має на меті виїзду за кордон для постійного місця проживання. Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька неповнолітньої [PERSON] , шкодить її інтересам та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості, а також вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. З огляду на вищенаведене, просить суд: - надати дозвіл на право тимчасового неодноразового виїзду за межі території України до країн: Республіки Польща, Угорщини, Словаччини, Румунії, країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського союзу, Сполучених Штатів Америки, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Канади, Болгарії, Туреччини, Єгипту, Об`єднаних Арабських Еміратів, Домініканської Республіки, Китайської Народної Республіки, Мальдівської Республіки, Шрі-Ланки, Королівства Таїланд, Республіки Сейшельські острови, Республіки Мадагаскару, країн південної, північної та східної Азії, країн Африки, а також всі інші країни, які не є визнаними небезпечними для життя та здоров`я людини, - [PERSON] , [INFO] , в її супроводі, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , або уповноваженій особі матері, за кордон без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , - до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, починаючи з 14.12.2020 року; - надати дозвіл її, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] , оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу [PERSON] , [INFO] , за межі України в країни ближнього та дальнього зарубіжжя, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку; - допустити негайне виконання рішення суду; - стягнути з відповідача в її, позивачки, користь понесені судові витрати. ІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову: Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи міститься Ордер серії ВС №1064257Ю, згідно якого її інтереси представлятиме адвокат Лилик В.В. Представник позивачки [PERSON] ,-адвокат Лилик В.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та доводи, викладені в позовній заяві. Зазначив, що дитині сторін [PERSON] , 2011 року народження слід надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за кордон, до досягнення нею до 16 річного віку, враховуючи, що така бере участь у «модельних показах» за межами території України. Покликався на те, що вказані модельні покази раніше відбувались згідно з графіком. На даний час, враховуючи пандемію у світі через COVID-19, графіки змагань неодноразово змінюються, а тому при задоволенні позову просить врахувати суд, що встановити конкретні часові проміжки з врахуванням епідеміологічної ситуації, яка на даний час склалась у світі, фактично не можливо. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності, не подав. У підготовчому судовому засіданні Відповідач проти позову не заперечував, однак в подальшому, а саме: 04.03.2021 року через канцелярію суду від Відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому зазначив про незгоду з викладеними у позові обставинами, у задоволенні позову просив відмовити з тих підстав, що він не чинить перешкоди у виїзді дочки [PERSON] за кордон, сумлінно виконує батьківські обов`язки, своєчасно сплачував аліменти доти, поки Позивачка не відкликала виконавчий лист. Зазначив, що відмова у задоволенні позовних вимог не призведе до звуження чи порушення прав позивачки і ніяким чином не вплине на долю дитини, проте дозволить йому бути обізнаним про долю дочки [PERSON] та місце перебування такої. Інакше він, відповідач [PERSON] , втратить можливість будь-яким чином контролювати переїзди дитини. Покликався на те, що твердження вказані у позовній заяві спрямовані на дискредитацію його, як батька. Представник відповідача - адвокат Бородійчук Д.О., в судове засідання не з`явився, однак направив на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із викликом до Львівського окружного адміністративного суду по справі №380/9134/20 в якості представника позивача з зайнятістю в іншому судовому засіданні та копію повістки про виклик. Що стосується вказаного клопотання, суд виходить з наступного: Згідно ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Представник відповідача зазначає, що не може з`явитись до суду для слухання справи, так як зайнятий в іншому процесі. Із доданої до вказаного клопотання судової повістки вбачається, що така адресована позивачці [PERSON] , про розгляд справи за її позовом, однак на 24.02.2021 року. Повістка про розгляд справи на 11.03.2021 рік [PERSON] , як і повноваження адвоката на право представляти інтереси останньої, представником відповідача подані не були. Також слід зазначити те, що представник відповідача просив 24.02.2021 року розгляд справи також відкласти у зв`язку з тим, що зайнятий буде в іншому судовому процесі. Окрім цього, суд наголошує на тому, що сторона відповідача в особі його представника не була позбавлена права клопотати про проведення судового в режимі відеоконференції з того ж таки суду, зокрема із Львівського окружного адміністративного суду, однак таким правом не скористалась. На думку суду встановлені обставини свідчать про неналежне виконання процесуальних обов`язків представником відповідача та зловживання процесуальними правами. Суд вважає повторне клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи безпідставним, необґрунтованим та таким, що свідчить про намагання стороною відповідача затягнути судовий розгляд цивільної справи з надуманих підстав. Крім того, суд виходить з того, що справа перебуває в провадженні суду з 14.12.2020 року. За наявності належного повідомлення відповідача про судовий розгляд та визнання судом причин неявки його представника в судове засідання неповажними, а також з метою недопущення порушення строків розгляду справи, суд прийшов до висновку, що підстави для відкладання розгляду справи відсутні. Нормою ст.223 ЦПК України констатовано, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи те, що дії представника відповідача при розгляді справи свідчать про відсутність у зацікавленості у розгляді справи в строки, встановленні ЦПК України, провадження у вказаній справі знаходиться в суді майже 3 місяці, суд вважає за правомірне скористатись своїм правом про залишення такого клопотання без розгляду. При цьому, суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності сторони відповідача за наявними доказами в сукупності з іншими матеріалами справи. Представник третьої особи - служби у справах дітей Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, - Онохова О.В., в судовому засіданні пояснила, що надання можливості отримати дозвіл на виїзд дитини закордон буде відповідати її інтересам. Батько не вправі зловживати своїми батьківськими правами та діяти всупереч інтересів дитини. Відсутність згоди батька на виїзд дочки [PERSON] за кордон за матеріалами справи не обумовлена поважними причинами. А тому щодо задоволення позову не заперечила, однак в частині встановлення строку протягом якого б дитина мала право без письмової згоди батька виїжджати за кордон покладає на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника Позивачки, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти позову, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. ІІІ. Процесуальні дії у справі: 15.12.2020 року відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 22.01.2021 року по даній справі закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 24.02.2021 року до участі у справі залучено правонаступника Служби у справах дітей Мостиської РДА Львівської області на Службу у справах дітей Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 02.09.2010 року позивачка [PERSON] , вступила в шлюб із відповідачем [PERSON] .. Від даного шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Мостиська Другої сільської ради Мостиського району Львівської області. 31.08.2015 року рішенням Мостиського районного суду Львівської області шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією вищевказаного рішення суду у цивільній справі №448/269/15-ц Після припинення стосунків між сторонами по справі донька [PERSON] залишилася проживати разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні і вихованні. 15.07.2017 року позивачка вдруге одружилась та після одруження змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області. Матеріалами справи встановлено, що Позивачка, протягом 2017-2019 років виїжджала з малолітньою дитиною за кордон за письмовою згодою батька дитини - Відповідача у справі. До того ж, [PERSON] з 2016 року по теперішній час, неодноразово брала та бере участь у міжнародних модельних показах, які проводяться в Україні та за її межами. Під час поїздок за кордон [PERSON] завжди супроводжує її мати - [PERSON] .. Надалі, позивачка [PERSON] , була позбавлена можливості отримати від відповідача - батька дитини згоду на виїзд дитини у позасудовому порядку, оскільки такий в категоричній формі відмовляється надати вказану згоду. Письмовими доказами, котрі містяться в матеріалах справи підтверджується, що Позивачка неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] з повідомленням про намір тимчасового виїзду дитини за кордон, з метою їх всебічного розвитку, а також з пропозицією прибути до нотаріуса для надання нотаріально посвідченої згоди та тимчасовий виїзд за кордон. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом: У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.1 ст.1 Сімейного кодексу України, визначені засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог статті 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч.8 ст.7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 14.07.2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст.313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом ст.124 Конституції України та ст.15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пп.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №152 від 07.05.2014 року, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. У підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності підстав у батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини самостійно вирішити питання тимчасового виїзду за межі України дитини та відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Виходячи з вказаного, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У ст.81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною Відповідача не було надано доказів, як посилання на наявність таких доказів, які б свідчили про шкідливість чи небезпеку тимчасової поїздки дитини [PERSON] , 2011 року народження з матір`ю - Позивачкою за кордон на різного роду міжнародні конкурси. Суд переконаний, що більшість аргументів, на які покликається Відповідач у своєму письмовому поясненні до позову, носять декларативний характер в контексті ефемерності порушення його батьківських прав на спілкування з дитиною та ймовірного бажання Позивачки позбавити його можливості побачення чи спілкування з дитиною шляхом виїзду за кордон на постійне місце проживання. При цьому, судом враховані обставини, які заперечував Відповідач, проти таких позовних вимог (зазначив, що він заперечує проти того, щоб тимчасові виїзди дитини відбувались без надання ним письмової згоди, оскільки побоюється, що мати з дитиною виїдуть на постійне місце проживання за кордон). Крім того, зазначає, що на його переконання, мати дитини, повинна кожного разу брати у нього згоду на виїзд дитини, оскільки таким чином це забезпечить (гарантує) йому можливість бачитись із дочкою та приймати участь у її вихованні. На думку суду, викладені припущення є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності та в першу чергу інтересам дитини, оскільки є наслідком неконструктивних відносин з матір`ю дитини і непідтверджені зі сторони Відповідача будь-якими доказами. При цьому, зі змісту пояснень Відповідача проглядається фактичне не заперечення проти: - неодноразових тимчасових виїздів дитини за кордон для участі у міжнародних конкурсах; - переліку країн, що вказала позивачка; - того, щоб виїзди дитини відбувались без його супроводу, однак наявність конфлікту у сторін спонукає Відповідача формально заперечувати щодо позову та корелюється з негативним впливом на права та інтереси їхньої спільної дитини. Суд вважає неприпустимим, що через особисті неприязні стосунки сторін, права дитини повинні зазнавати певних обмежень зі сторони батька, у тому числі і щодо гарантованої їй законодавством свободи пересування. Щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон з 14.12.2020року, як про це просила Позивачка у своїй позовній заяві, та вказана вимога на переконання суду не може слугувати підставою для її задоволення, оскільки вказаний часовий проміжок минув, хоча й це відбулося поза волею позивачки. Суд у даному випадку вважає найбільш прийнятним визначити дату початку дії дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини сторін [PERSON] за межі України - дату набрання рішенням у даній справі законної сили, оскільки на думку суду вказана дата буде найприйнятнішою та правниче обґрунтованою. Слід зазначити і те, що на час розгляду справи суд не може визначити часові межі та встановити періоди виїзду за кордон до країн в межах позовних вимог (перелік країн) [PERSON] , для участі дитини у змаганнях, враховуючи світову пандемію, що склалася внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), оскільки графіки (щодо часу, періоду, країни) подібного роду змагань можуть бути змінені. При цьому, в будь-якому випадку, виїзди дитини можливі лише на тимчасовий період, для участі у змаганнях відповідно до графіку. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В рішенні ЄСПЛ "Суомінен проти Фінляндії" (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень. Також в рішенні "Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: "ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя". На глибоке переконання суду Позивачкою надано докази того, що у зв`язку з участю у модельних показах чи з метою відпочинку доньці позивачки [PERSON] необхідно буде виїжджати за межі України до зазначених нею країн, то надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] , 2011р.н. за межі України до зазначених вище країн без згоди та супроводу батька [PERSON] , в супроводі матері [PERSON] , або у супроводі уповноважених на це [PERSON] осіб, для участі в модельних показах та для відпочинку з дня набрання цим рішенням законної сили до 08.03.2027 року (досягнення 16-ти років) буде відповідати принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. При цьому суд враховує і можливість раптової зміни чи корегування часу проведення відповідного заходу чи періоду відпочинку, і час, необхідний для розгляду судом справи про отримання відповідного дозволу на тимчасовий виїзд за кордон без дозволу батька, для конкретної країни на конкретний період часу. Як на думку суду, таке рішення є справедливим і таким, що постановлене виключно в інтересах дитини. Разом з тим, вимога про негайне виконання рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перелік справ, по яким суд допускає негайне виконання рішення суду, визначений статтею 430 ЦПК України, та в такому переліку відсутні справи про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову частково, з наведених вище мотивів та підстав. VІ. Судові витрати: Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог вищевказаної норми ЦПК України, а також враховуючи думку сторін по справі, з Відповідача на користь Позивачки слід стягнути 1681,60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial