Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на наступне. Вона проживає в [INFO] і є вдовою ліквідатора ЧАЕС, має безтермінове і дійсне на всій території України посвідчення, видане управлінням праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради [PERSON] від 22 травня 2014 року. Займає активну громадську позицію, є членом Нікопольської громадської організації інвалідів ліквідаторів та постраждалих від наслідків аварії на ЧАЕС „Союз Чорнобиль. В організації характеризується як врівноважена, коректа людина, відзначається високою проникливістю і дипломатичністю (характеристика додається). Один раз на два тижні взимку, та один раз на тиждень влітку, вона відвідує батьків похилого віку, які мешкають в селі Капулівка Нікопольського району. Для відвідування батьків вона користується громадським транспортом, а саме - маршрутним автобусом № 144, та № 135, рейси: м.Нікополь - с.Капулівка, м.Нікополь - с.Покровське, які належать до організації перевізників „Автотранссервіс, керівником якої є [PERSON], при цьому користується правом безкоштовного проїзду, згідно наданих їй державою пільг, згідно посвідчення сім'ї померлого ветерани війни. Нажаль, працівники TOB „Автотранссервіс обмежували її права на пільги та не дозволяли користуватися транспортними послугами на маршруті Нікополь Капулівка, авт.№ 144, та Нікополь - Покровське авт.№ 135 безкоштовно, запевняли, що їм необхідно отримати письмовий дозвіл від директора товариства для здійснення безкоштовного проїзду. Кожна її поїздка до батьків супроводжувалась грубим поводженням до неї з боку кондуктора автобуса № 144 [PERSON], яка дозволяла собі ображати її, кажучи, що вона їй „вже набридла, їздить туди сюди, „сіла вже на голову, „їм потрібно гроші заробляти, а ви катаєтесь, дані образи вона вимушена була терпіти, так як батьки вже зовсім похилого віку і потребують її допомоги. При цьому кондуктор завжди отримувала від неї гроші за проїзд і продовжувала свої образи в її сторону при всіх пасажирах. Неодноразово водії автобуса № 135, коли вона їздила в с.Покровське та назад у м.Нікополь, вели себе зухвало, а саме 16.06.2014 року, 27.01.2015 року вони перевищили всі допустимі етичні норми. 16.06.2014 року в той день вона, як і завжди, їхала від батьків при собі мала великі пакети. В одному були речі батьків для прання, в іншому були овочі. Отже, так як пакети були повні і важкі, її донька з онуком вийшли на зупинку 8 - кварталу, щоб допомогти. Але водій закрив перед нею двері, не давши вийти на потрібній зупинці і повіз до автовокзалу. Водій умисно продовжив рух, не зупиняючись на зупинці, не висадив пасажирів та її, привіз аж до автовокзалу, закрив її речі і примусив йти до директора TOB „Автотранссервіс [PERSON], якої не було на місці. Тоді бухгалтер відповідача вимагала надати їй її посвідчення, вона не заперечувала, хоча і не розуміла, з яких підстав. Бухгалтер зателефонувала директору, якій сказала всі дані посвідчення. Після короткого часу директор зателефонувала бухгалтеру і дозволила їй їздити безкоштовно на автобусах № 144 та № 135. Бухгалтер повернула їй посвідчення і вона запитала водія, як їй доїхати до зупинки „8 квартал. Їй було сказано в грубій формі, що через годину буде їхати автобус і він відвезе. Її обурило дане поводження водія автобусу до неї, який незаконно проти її волі утримував в автобусі, потім примусив її йти до директора, відібрав посвідчення і наприкінець не відвіз її на необхідну зупинку. Так як вона не вийшла на потрібній їй зупинці, де її зустрічали донька та онук, довелося з речами самотужки добиратися додому. Вдома їй стало ще гірше. Деякий час вона намагалася лікуватися самостійно, здебільш із-за слабкого матеріального забезпечення, після чого вимушена була звернутися до лікаря. Але образи в її бік з боку водіїв не припинялися. Так, водій автобусу № 135 [PERSON] взагалі її попередив, що якщо вона ще раз сядить в його автобус, він вишвирне її. 27.01.2015 року, о 10 годині, після того, як вона в черговий раз провідала своїх батьків в с. Капулівка, сіла на автобус № 135, щоб доїхати до м.Нікополя (водієм був [PERSON], який мешкає в [ADDRESS]; зареєстрований в [INFO]; працюючий в ТОВ „Автотранссервіс, керівником якого є [PERSON]). В той день водій працював без кондуктора і збирав гроші за проїзд сам, коли пасажири проходили повз нього до передніх дверей автобуса. Коли вони доїхали до міста, вона стала виходити на потрібній їй зупинці. Проходячи повз водія [PERSON], показала йому своє посвідчення. Але той зненацька схопив її за пальто, тримаючи пальто, штовхав, тягнучи її у свій бік, при цьому намагався вихопити з її рук посвідчення пільговика. Голосно став кричати, щоб вона платила гроші за проїзд. На її пояснення, що вона пільговик і має право на безкоштовний проїзд, він не реагував, продовжував знущатися з неї, звертався на „ти, хоча за віком вона вдвічі за нього старша. Він кричав, якщо вона не оплатить, він порве її „липове посвідчення. Всі його слова супроводжувалися грубими, принизливими словами. Все це відбувалося на очах пасажирів. Перенісши психологічне та моральне потрясіння, вона втратила сон, стала задихатися, одразу відчула, що в неї погіршився стан здоров'я, підвищився тиск, до цього вона перенесла інсульт, а тут ще таке потрясіння, що в подальшому вимусило її звертатися до лікаря. Усвідомлюючи, що вона на сто відсотків права і має дійсне право на пільговий проїзд, почувалася із-за прилюдного приниження водієм [PERSON] якоюсь жалюгідною злодюжкою, яку спіймали за скоєння злочину. Водій прилюдно принизив її честь і гідність як людини старшого віку, жінки, яка є вдовою ліквідатора ЧАЕС. З приводу даних незаконних дій вона неодноразово зверталася до Нікопольської районної державної адміністрації, яка в своїх листах від 27.06.2014 року та 03.02.2015 року надала пояснення, що Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (зі змінами від 28.12.2014 року) передбачено: особи, на яких поширюється чинність цього Закону, мають право на безплатний проїзд до 01.06.2015 року усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрішньорайонних, внутрішньо - та міжобласних, незалежно від відстані та місця проживання. Відповідно до Закону України "Про автомобільний транспорт", підприємства усіх форм власності та підпорядкування, які виконують перевезення пасажирів, зобов'язані забезпечувати права на пільги громадян в частині пільгового перевезення. Фінансування вищезазначених пільг здійснюється за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам у межах бюджетних асигнувань, спрямованих на покриття збитків перевізникам району за фактично надані послуги з пільгового перевезення громадян. Станом на 30.01.2015 року підприємство, яке обслуговує маршрути сполученням № 135 „м.Нікополь - с.Покровське" та сполученням № 144 „м.Нікополь - с.Капулівка не уклало договір з управлінням соціального захисту населення райдержадміністрації на покриття збитків на пільгове перевезення окремих категорій громадян, відшкодовувати збитки за послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян не є можливим. Але це не може бути підставою для будь - якого обмеження прав громадян пільгових категорій на безкоштовний проїзд. Виходячи з вищезазначеного, вона як особа, яка належить до категорії сімя загиблого (померлого)ветерана війни" має право на пільгове перевезення (до 01.06.2016 року) автобусами приміського сполучення, до яких належать маршрути № 135 та № 144. Також вона зверталася до Філії товариства з обмеженою відповідальністю „Автотранссервіс із заявою від 27.01.2015 року, на яку нею отримано відповідь від 24.02.2015 року, про те, що її заяву розглянуто, а водій [PERSON] був відсторонений від роботи на вказаному маршруті строком на 2 тижні. Крім того, в неї погіршився стан здоров'я. Спершу, після першого випадку, що стався 16.06.2014 року, вона звернулася до ендокринолога, так як в неї з'явилися задишка, порушився сон, лікарем було її направлено на УЗД обстеження, аналізи крові, після чого призначили курс лікування. У зв'язку з чим нею було придбано ліки на загальну суму 1 485, 15 грн. + 244 грн. (витрати на аналізи) = 1 729, 15 грн. (тисяча сімсот двадцять дев'ять гривень 15 коп.), що підтверджується квитанціями (товарним чеком на суму 1 485, 15 грн. від 12.07.2014 року, квитанція УЗД на суму 60 грн., квитанція на обстеження від 09.09.2014 року). Після другого випадку, що стався 27.01.2015 року, коли вже не в силах було терпіти, з 18.03.15 року вона звернулася до невропатолога, який призначив лікування: крапельниці, уколи, та рекомендував санаторно - профілактичне лікування. Загальна сума, яку вона витратила на купівлю ліків та обстеження, складає 1 893 грн. 30 коп. (одна тисяча вісімсот дев'яносто три гривні 30 коп.), згідно товарних чеків від 18 березня 2015 року, та 19 березня 2015 року, та квитанції на обстеження крові. Таким чином, нею було витрачено кошти на придбання ліків та проходження лікування, діагностику після двох інцидентів: 1 729, 15 грн. + 1 893 грн. 30 коп. = 3 622, 45 грн. (три тисячі шістсот двадцять дві гривні 45 коп.). Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тому майнова шкода полягає в тому, що через неправомірні дії з боку працівників відповідача вона вимушена проходити лікування, діагностику та нести витрати. Також вона вважає, що філія товариства з обмеженою відповідальністю „Автотранссервіс повинна відшкодувати їй моральну шкоду за незаконні дії своїх працівників, які неодноразово допускали таке принизливе поводження щодо неї. Статтею 17 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено вимоги до персоналу автомобільного транспорту, а саме: персонал автомобільного транспорту повинен відповідати визначеним законодавством вимогам. Зокрема, мати необхідний рівень професійної кваліфікації; забезпечувати якісне та безпечне надання послуг автомобільного транспорту з перевезення пасажирів чи вантажів; ввічливо та уважно реагувати на звернення і скарги споживачів послуг автомобільного транспорту. Таким чином, відповідач своїми неправомірними діями принизив її честь та гідність, у зв'язку з чим вона понесла моральні та матеріальні втрати. В свою чергу, особливо просить звернути увагу суду на тяжкість неправомірності дій, так як треба врахувати ступінь вразливості та збільшеної реакції на стрес, у зв'язку з тим, що вона є вдовою [PERSON], який помер 23 квітня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 23 квітня 1993 року, за життя був визнаний інвалідом першої групи, відповідно до Висновку про час настання інвалідності № 93 від 06.12.2013 року у зв'язку з тим, що був учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та знаходився в 30 км. зоні і отримав дозу опромінення 4,92 рем. Закон України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення". Право всіх людей на гідне людське поводження, захищаються міжнародними нормами. Так ст.1 Конвенції про захист прав людини і основних свобод визначено, що кожна людина має право на свободу і особисту безпеку, право на повагу, невід'ємну гідність людської особистості, право на свободу від тортур, неналежного відношення, право вважатися невинним поки не буде безперечно доведена його вина в ході справедливого судового процесу. Дана ситуація призвела до порушення нормальних життєвих зв'язків через те, що вона вимушена прикладати додаткові зусилля задля захисту своїх законних прав у державних органах та суді. Таким чином, своїми протиправними діями відповідач заподіяв її моральному здоров'ю значної шкоди тому, що весь період намагання поновити її порушені права, її життя перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями. Внаслідок протиправних дій відповідача нею зазнано моральних втрат, які призвели до позбавлення її можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які вона могла б реалізувати, не витрачаючи часу на підготовку заяв, звернень, скарг та судового позову, що підтверджується копіями відповідей, отриманих на її звернення. Враховуючи вищезазначене, у зв'язку із переліченими неправомірними діями з боку відповідачів, вона зазнала значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях. Відшкодування заподіяної їй моральної шкоди визначає у сумі 20 000 гривень (двадцяти тисяч гривень). При встановленні розміру моральної шкоди вона виходила із звичаїв і практики цивільного судочинства. Тобто моральні страждання, пов'язані з тяганиною при розгляді звернень, специфічних особистих особливостей, складності ситуації, в яку вона потрапила, ступеня вразливості, збільшеної реакції на стрес у зв'язку з тим, що вона є вдовою померлого [PERSON], учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, та тим, що вона є членом Нікопольської громадської організації інвалідів - ліквідаторів та постраждалих від наслідків аварії на ЧАЕС „Союз Чорнобиль. Також ця сума обумовлена глибиною її душевних страждань, значним погіршенням внаслідок цих страждань стану її здоров'я, що підтверджується медичними виписками, доданими до позову. Всі ці негативні прояви виникли на грунті її переживань, пов'язаних з неправомірною поведінкою водія відповідача, необхідністю захищати свої права у судовому порядку, збирати докази, що в свою чергу призвело до порушення звичайного режиму життя, непередбачених для її сім'ї матеріальних витрат на послуги юристів. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.95 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема, в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Стаття 9 Пленуму визначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до ст.1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Зазначені нею обставини можуть підтвердити свідки. За таких обставин звернулась до суду і просить визнати дії працівників товариства з обмеженою відповідальністю „Автотранссервіс протиправними, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 3 622, 45 грн. В судовому засіданні позивачка позов підтримала і просила суд його задовольнити в повному обсязі. Суду пояснила, що кондуктори автобусу № 144 [PERSON] і [PERSON] її ображали і вимагали письмового дозволу від Малої на безкоштовний проїзд. Коли її образили вперше, вона написала Малій листа, однак, та формально відписалась. Вона чотири рази намагалась взяти дозвіл у Малої, але її кожного разу не було на місці. В усіх автобусах було написано, щоб з усіх питань звертались до Малої, а не до „Автотранссервісу. Тому вона до Малої й зверталась. Реквізитів саме ТОВ „Автотранссервіс в жодному автобусі немає. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримала і суду пояснила, що її довірителька є вдовою ліквідатора ЧАЕС, тому в силу цієї обставини є дуже вразливою особою. Ті приниження, які вона неодноразово переживала під час поїздок на автобусах відповідача завдали суттєвої шкоди її здоровю та моральній рівновазі. Після образ, які завдали її довірительці працівники відповідача, позивачка вимушена була звертатись до лікарів, оскільки самостійно їй не вдалося відновити фізичний та душевний стан. В позивачки загострились і її хронічні хвороби на фоні перенесеного стресу. Тому вважають свої позовні вимоги цілком обгрунтованими і просять суд задовольнити їх в повному обсязі. Уточнює, що в заяві про уточнення позовних вимог від 30.05.2016 року, вони просять визнати дії працівників філії відповідача протиправними, оскільки саме водій Гезун, контролери та інші працівники автовокзалу м.Нікополя заподіяли її довірительці моральної шкоди шляхом приниження та образ. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову категорично заперечував, згідно наданих ним письмових заперечень, в яких посилається на те, що нормами ст.16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав, до яких не належить визнання дій працівників філії TOB „Автотранссевіс протиправними. Виходячи з аналізу норм ЦПК України та КАС України, такі вимоги не підсудні як місцевим судам в рамках провадження у цивільній справі, так і адміністративним судам, згідно КАС України, оскільки працівники філії TOB „Автотранссевіс не є суб'єктами владних повноважень. Законом України „Про захист прав споживачів послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. В той самий час, діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, регулюється ЗУ "Про автомобільний транспорт", Правилами надання послуг з пасажирського автомобільного транспорту, іншими нормативними актами. Таким чином, стягнення шкоди та моральної шкоди за даним позовом не є спором споживача з виробником, а застосування ЗУ "Про захист прав споживачів є хибним. Відповідно до Постанови КМУ № 1081 від 03.12.2008 року, право на обслуговування автобусного маршруту надається на підставі конкурсу. Об'єктом конкурсу є маршрут, рейс, певна кількість оборотних рейсів. Паспорт маршруту, відповідно до Наказу Мінтрансзв'язку № 278 від 07.05.2010 року, включає: схему маршруту; характеристику маршруту, у тому числі відомості щодо усіх залізничних переїздів, через які проходить автобусний маршрут (у разі їх наявності); копію затвердженого організатором розкладу руху автобусів; графік режиму праці та відпочинку водіїв; таблицю вартості проїзду, затверджену перевізником (для регулярних перевезень); список пасажирів (для регулярних спеціальних перевезень), перевезення яких передбачено договором про регулярні спеціальні перевезення та які застраховані в установленому законодавством порядку (крім маршрутів регулярних спеціальних перевезень у межах населеного пункту та маршрутів, що виходять за межі території населеного пункту, протяжність яких не більше ніж 50 кілометрів, а також туристично-екскурсійних перевезень); відомості про зміни на маршруті; умови здійснення перевезень на маршруті (для регулярних спеціальних перевезень); акт відповідності паспорта автобусного маршруту умовам здійснення перевезень на маршруті (для регулярних спеціальних перевезень); договір про надання послуг (для регулярних спеціальних перевезень); відомості про виявлені порушення умов здійснення перевезень пасажирів, що розміщуються на зворотному боці титульного аркуша паспорта (для регулярних спеціальних перевезень). У паспорті маршруту зазначають назву маршруту, яка складається з назв початкового та кінцевого пунктів маршруту (зупинок), а для приміських, міжміських автобусних маршрутів загального користування - з назв автостанцій, у разі їх відсутності - з назв зупинок, передбачених розкладом руху. Крім того, Постановою КМУ № 176 від 18.02.1997 року визначено, що пасажир повинен мати квиток на проїзд, квитанцію на перевезення багажу міжміськими маршрутами регулярних перевезень, які дійсні тільки на зазначений у них день і рейс автобуса. Особа, що придбала квиток, повинна здійснити посадку в автобус на автостанції, зазначеній у квитку, або за попереднім погодженням з автостанцією та внесенням відповідної позначки до квитково - касового листа на іншій зупинці, передбаченій розкладом руху. У разі відсутності попереднього погодження та запізнення на рейс оплачене місце за пасажиром не зберігається. У разі втрати документа на проїзд пасажир до посадки не допускається, вартість документа на проїзд не повертається, дублікат не видається, претензії не приймаються. У разі відсутності у пасажира документа на проїзд, а за наявності у нього пільг - документа, що підтверджує право на пільговий проїзд, пасажир вважається таким, що не має права на проїзд. На підставі наведених вище норм матеріального права, позивач мала б отримувати свій пільговий квиток у касах автостанції, здійснювати посадку та висадку у встановлених паспортом маршруту (схемою руху) місцях, а у своїй позовній заяві посилатись на номер та дату квитка, як підставу для відмови у пільговому перевезенні пасажирів. Щодо наданих копій медичної книги, то відсутні докази причинно - наслідкового зв'язку з перевезеннями у січня та придбання ліків із загостренням хвороб у березні 2015 року. На підставі вищенаведеного, відповідач не порушував встановлений порядок надання послуг з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, а позивач не має належних та допустимих доказів вчинення проти неї протиправних дій, настання негативних наслідків та розміру даної шкоди. Тому просять у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Крім того, додав, що з Малою вони зараз не перебувають в жодних відносинах. А він як представник не бачить жодних доказів перебування позивачки в транспортних засобах ТОВ „Автотранссервіс. Позивачка не долучила до матеріалів справи жодного квитка з автобусів, на яких вона їздила, хоча стверджує, що користується послугами ТОВ „Автотранссервісу досить часто. Які оголошення висять в автобусах, він не знає, бо не їздив тими автобусами. Однак, чинним законодавством й не передбачено вивішування списків пільговиків. Крім того, ознайомлення водіїв зі своєю посадовою інструкцією перед кожним виїздом на рейс нічим не передбачено. Чи знаходяться кондуктори [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в трудових відносинах з ТОВ „Автотранссервіс не знає, бо позивачкою не названо їх прізвища і він не мав можливості перевірити цей факт. До них, тобто конкретно в ТОВ „Автотранссервіс, для досудового урегулювання спору позивачка не зверталась. А „Союз Чорнобиль є лише громадською організацією і не має повноважень для звернень в державні органи. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Згідно зі ст.7 Загальної декларації прав людини, всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з Постановою № 4 від 31.03.95 Пленуму Верховного Суду України, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно зі ст.137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як встановлено в судовому засіданні, для відвідування своїх батьків позивачка користується громадським транспортом, а саме - маршрутними автобусами № 144 та № 135, рейси: м.Нікополь - с.Капулівка, м.Нікополь - с.Покровське, які належать до організації перевізників „Автотранссервіс. Позивачка має право безкоштовного проїзду, згідно наданих їй державою пільг, відповідно посвідчення сім'ї померлого ветерани війни (а.с.21). Як стверджує позивачка та підтверджено в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], працівники TOB „Автотранссервіс (а саме: водії вищевказаних автобусів міжміського сполучення) обмежували її права на пільги та не дозволяли користуватися транспортними послугами на маршруті Нікополь Капулівка, авт.№ 144, та Нікополь - Покровське авт.№ 135 безкоштовно. [PERSON] кожна поїздка позивачки до батьків супроводжувалась грубим поводженням до неї з боку перевізників. Неодноразово водії автобуса № 135, коли позивачка користувалась їх послугами, вели себе зухвало, закриваючи перед нею двері, не даючи вийти на потрібній зупинці і навмисно продовжуючи рух, не зупиняючись на зупинці на прохання позивачки. Так, в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачку знає приблизно 1,5 роки, з того часу, як вона прийшла в громадську спілку „Союз Чорнобиля. Стосунки між ними приятельські. В них в організації прийнято допомагати один одному, бо всіх обєднує одна загальна біда. В січні 2015 року позивачка подзвонила їй і попросила поїхати разом з нею до її батьків, допомогти перебрати картоплю. Вранці наступного дня вони разом з позивачкою поїхали в село до батьків позивачки, перебрали картоплю. В с.Капулівка вони їхали із зупинки „8 квартал. Виходячи в с.Капулівка з автобуса, вона заплатила гроші за проїзд, однак, квиток водій їй не дав. Позивачка виходила після неї через 2-3 людини. В салоні автобуса ще залишались пасажири, які їхали далі. Тоді ніякого інциденту стосовно того, що позивачка скористалась пільгами за проїзд, не було. Близько 14.00 години на зупинку поблизу будинку батьків позивачки підїхав Покровський автобус з червоними шторками, в який вони разом і сіли. На зупинці „8-й квартал стали виходити з автобуса. Вона йшла перша, позивачка після неї. В салоні автобуса, крім них з позивачкою, пасажирів більше не було. Оскільки вона не має пільг при оплаті за проїзд, то заплатила гроші і вийшла з автобуса. В той раз, заплативши за проїзд, вона отримала від водія квиток. Квитки видавав водій автобуса, але не завжди. [PERSON] одразу почула, як позаду неї водій автобуса став кричати на позивачку, що вона йому вже набридла зі своїм посвідченням. Що посвідчення, яке надала позивачка, не є оригіналом. Що вона безсоромна і все одно заплатить за проїзд. Вона обернулась на галас і побачила, як водій автобуса підвівся зі свого місця і вихопив у позивачки посвідчення. А потім штовхнув її в плече і сказав, що більше вона в цей автобус не сяде. З впевненістю сказати, чи вранці був той самий водій, чи інший не може, не памятає. Позивачка вийшла з автобуса знервована, принижена, її всю трясло. Вона провела позивачку додому, прослідкувала, щоб позивачка випила заспокійливе, трохи посиділа з нею і пішла додому. Потім дізналась, що позивачка звернулась до лікарів. Обговоривши в своїй громадській організації даний випадок, вони написали скаргу і понесли на автовокзал. Жінка, яка прийняла скаргу, сказала їм, що [PERSON] сама поводила себе грубо та ображала водія і контролера. Однак, вона в це ніколи не повірить, бо дуже добре взнала за час спілкування позивачку. Позивачка дуже чемна, вихована, культурна жінка. Вона ніколи не опуститься до того, щоб брутально висловлюватись на адресу будь - кого. Тим більше, що в той день, коли стався інцидент, вона була свідком того, що саме водій ображав [PERSON], а не вона його. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачку вона знає з 05.07.2012 року, коли вони опинились в організації „Союз Чорнобиль. Вони дружать. [PERSON] за освітою педагог, в 40 років залишилась вдовою. Після смерті чоловіка залишилась майже без засобів існування, бо під час догляду за важкохворим чоловіком вона втратила роботу. 16.06.2014 року, близько 18-19 годин вона подзвонила і, ридаючи, попросила її прийти до неї додому. Вона прийшла до позивачки і та розповіла їй про те, як її принижував водій автобуса, як він не відкрив їй двері автобуса на потрібній зупинці, а завіз на автовокзал. І як [PERSON] добиралась з повними сумками сама додому. Вона відпаювала її ліками та намагалась заспокоїти, бо [PERSON] сильно плакала від образи та приниження. Позивачка хворіла і вони всі за неї страшенно переживали. Не всі водії такі негідники. Вона, наприклад, теж має посвідчення вдови, як [PERSON]. Однак, водій автобуса № 122, коли вона їздить на кладовище, завжди чемно її висаджує там, де їй потрібно. Тому все залежить від людини. Взимку 2015 року або 2014 року, точно не памятає, вона та [PERSON] пішли вдвох на автовокзал, щоб віднести скаргу на водія. Піднялись на 2-й поверх і віддали скаргу якійсь жінці. Та сказала, що скаргу розглянуть. До інциденту з водієм автобуса [PERSON] такою хворобливою не була. А після перенесеного стресу прямо не виходить з болячок. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він водій автобуса № 135 „Покровське Нікополь. В 2014 році, коли було холодно, точніше не памятає, був на зміні. Коли їхав з с.Покровського, приблизно о 10.10 год., позивачка сіла до нього в автобус разом ще з 2-ма особами: позивачка та чоловік з жінкою, яку чоловік віз на поїзд. Позивачка, знаходячись поблизу середніх дверей, крикнула йому, щоб він відкрив їй задні двері. Він відповів, що вона повинна показати йому своє посвідчення. Позивачка підійшла до нього з сумками і предявила закрите посвідчення. Він сказав їй предявити посвідчення у розвернутому вигляді. Вона цього не зробила і стала виходити з автобусу. Тоді він закрив двері і сказав, що відвезе її до директора автовокзалу, щоб розібратись. Директора автовокзалу не було, бухгалтер подзвонила директору і розповіла ситуацію. Потім поклала слухавку і дозволила позивачці їздити в автобусі по її посвідченню безкоштовно. Позивачка спитала в нього, як їй тепер добиратись до 8-го кварталу. Він відповів, що через 1 годину буде їхати в рейс і може її підвезти. Однак, позивачка образилась і пішла. Після того позивачка продовжувала їздити на його автобусі безкоштовно. Однак, кожного разу намагалась спровокувати його. То просила аптечку, то вимагала, щоб він писав на білеті дату, час та ставив підпис. Після інциденту з позивачкою його відсторонили від роботи на 1 тиждень, але не звільнили. На нього писала скарги не лише [PERSON], ще хтось з села скаржився. Скільки скарг на нього було, не знає, бо він їх не читав. І з якого приводу ці скарги, теж не знає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в 2014 році влітку, близько 14 години, позивачка сіла в с.Капулівка в автобус, в якому був він. Виходила на 8-му кварталі. Він сидів на передньому сидінні. Позивачка показала водію лише корочку посвідчення, а саме посвідчення не розвертала. Водій автобусу взяв її за лікоть і закрив двері. В салоні було 6 чоловік: 3-є вийшли на 8-му кварталі, а 3-є поїхало на вокзал: він, позивачка і ще одна людина. На вокзалі вийшли чоловік з дружиною з валізою. А він з [PERSON] поїхали далі. Як в автобусі опинилось 4-ро осіб, якщо на вокзал поїхало 3-є, пояснити не зміг. За таких обставин суд вважає доведеними епізоди приниження позивачки [PERSON] працівниками відповідача під час виконання ними своїх професійних обовязків, які відбулись 16.06.2014 року та 27.01.2015 року. Суд вважає доведеним наявність моральної шкоди, яку зазнала позивачка через протиправність діяння її заподіювачів 16.06.2014 року та 27.01.2015 року, наявність причинного звязку між моральною шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За таких обставин суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими, оскільки позивачка, дійсно, зазнала приниження, дискомфорт, стрес. А також витрачала власний час для відновлення справедливості. Зважаючи на глибину фізичних та душевних страждань, які виразились в порушенні звичного життєвого укладу, в неможливості нормального відпочинку, подавленого стану позивачки, вимушеність її витрачати власний час на відновлення справедливості та порушення її права на користування пільгами в громадському транспорті, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення,

Outcome: approved