Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-01 00:00:00

19 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, заінтересована особа: Об`єднана територіальна громада м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області (а.с.4-7). Заявник [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, заявлені вимоги підтримав, просив справу розглянути без його участі, про що надав відповідну заяву (а.с.38). Представник заінтересованої особи - Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду (а.с. 35, 36). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] в м. Красний Лиман Донецької області померла мати заявника - [PERSON] , що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 13 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 210 (а.с.12). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( ст. 1220 ч.ч.1,2 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається у тому числі із земельної ділянки, площею 0,1409 га, кадастровий номер 1423055400:01:000:1497, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 005160, виданого 22 грудня 1997 року Дробишевською селищною радою (а.с. 13). Частиною 1 статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] заповіту складено не було. У відповідності за ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Заявник [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] , виданого повторно 07 листопада 2019 року Лиманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 302 від 25.10.1969 року (а.с. 11). Отже, заявник є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . На даний час заявник [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , що підтверджується повідомленням Лиманської державної нотаріальної контори від 17 грудня 2019 року (а.с. 37). Заявник [PERSON] звернувся до Лиманської державної нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав, згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 57553567 від 13 вересня 2019 року щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] , Лиманською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа (а.с. 20). Однак, постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Семенової І.М. від 29 жовтня 2019 року заявнику відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті [PERSON] , оскільки не підтверджується факт належності майна померлій, а саме у державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 005160, виданого Дробишевською селищною радою 22 грудня 1997 року, прізвище померлої записане як « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть - « [PERSON] » (а.с. 22). Так, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 005160, виданого Дробишевською селищною радою 22 грудня 1997 року, власником земельної ділянки площею 0,1409 га, кадастровий номер 1423055400:01:000:1497, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , що також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1406192332019, сформованого 23 жовтня 2019 року (а.с. 27). Згідно п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Факт належності [PERSON] спірної земельної ділянки підтверджується наступним. Так, державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 005160, був виданий Дробишевською селищною радою 22 грудня 1997 року на ім"я [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно наданої заявником копії паспорту громадянина серії [NUMBER] , виданого Краснолиманським МВ УМВС України в Донецькій області 15 січня 2002 року, померла [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; російською мовою її прізвище зазначено як " [PERSON] " (а.с. 17). Згідно довідки КП "Бюро технічної інвентаризації" м. Слов"янськ від 03 жовтня 2019 року (а.с. 28) однокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого виконкомом Краснолиманської міської Ради народних депутатів 16 січня 1997 року. При цьому у зазначеному свідоцтві про право власності на житло прізвище власника зазначено російською мовою " [PERSON] " (а.с. 14). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 31 березня 1988 року та зареєстрованого в реєстрі за № 471, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01 квітня 1988 року та зареєстрованого в реєстрі за № 480 спадкоємцем майна померлого (російською мовою) " [PERSON] ", яке складалося з 1/2 частки житлового будинку, розташованого на спірні земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , та майна померлої (російською мовою) " [PERSON]", яке складалося 3/4 частки житлового будинку, розташованого на спірні земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , зазначена " [PERSON] " (російською мовою), яка мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15,16). Згідно довідки КП "Бюро технічної інвентаризації" м. Слов"янськ № 411-6/0.83/КЛ від 30 вересня 2019 року (а.с. 27), власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зазначена [PERSON] . Крім того, заявником надані копія посвідчення учасника війни серії [NUMBER] , та копія пенсійного посвідчення, виданого 26 лютого 1991 року, в яких прізвище померлої зазначено російською мовою " [PERSON] " (а.с. 18, 19). Також суд зауважує, що за часів УРСР документообіг вівся російською мовою, актові записи реєструвалися російською мовою, як заповнювалися і свідоцтва органами РАЦС. Тому при видачі документів на ім"я померлої був здійснений некоректний переклад її прізвища з російської на українську мову. Отже, враховуючи те, що всі дані померлої в наданих заявником документах, крім прізвища, співпадають з даними, зазначеними в державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 005160, був виданий Дробишевською селищною радою 22 грудня 1997 року, суд вважає доведеним факт належності [PERSON] державного акту на право приватної власності на земелю серії ІІ-ДН № 005160 на земельну ділянку площею 0,1409 га, кадастровий номер 1423055400:01:000:1497, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] , виданого 22 грудня 1997 року Дробишевською селищною радою на ім"я " [PERSON] ". Відповідно до ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На теперішній час заявник позбавлений можливості іншим чином встановити факт належності [PERSON] документу, а саме: державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 005160, виданого 22 грудня 1997 року Дробишевською селищною радою, оскільки в цьому документі допущена помилка в написанні прізвища померлої, замість « [PERSON] » вказано « [PERSON] », що позбавляє заявника можливості оформити свої спадкові права та отримати свідоцтво про право на спадщину, внести виправлення до правовстановлюючого документу не можливо в зв"язку зі смертю власника земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» «При розгляді справи про встановлення відповідно до п.6ст. 273 ЦПК України факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у Свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення». Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Статтею 25 частиною 4 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Тому, суд вважає вимоги заявника щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 235 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи окремого провадження заявнику не відшкодовуються.

Outcome: approved