Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду 06.02.2018 року із позовною заявою, яка в подальшому була уточнена, до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця в особі регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що з серпня 2002 року працював монтером колії дистанції колії Одеса Сортувальна 22 та згідно Наказу № 379/ОС від 21.10.2010 року переведений постійно на посаду монтера колії 5 розряду підрозділу 19.14 околоток ст.Промислова. Однак, 03.01.2018 року був звільнений за п.3 ст.36 КЗпП України на підставі наказу №177/ОС від 29.12.2017 року. Своє звільнення вважає незаконним в зв`язку з тим, що 29.11.2017 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на три роки і відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Зокрема на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Позивач також вважає, що незаконне звільнення призвело до душевних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху, що він після повернення з військової служби залишиться без роботи, а відтак без засобів існування. Знаходження у стресовому стані позбавляло позивача внутрішньої рівноваги і сенсу соціального буття, завдавало почуття незахищеності. Все це завдало моральної шкоди позивачу, яку він оцінює в сумі 7000 (семи тисяч) грн. Уточнивши позовні вимоги, позивач просить: визнати незаконним та скасувати Наказ № 177/ОС від 29.12.2017 року Виробничого підрозділу служби колії дистанції колії ст. Одеса-Сортувальна про звільнення його з посади монтера колії 5 розряду підрозділу 19.14 околоток ст. Промислова Виробничого підрозділу служби колії дистанції колії ст. Одеса-Сортувальна; поновити на посаді; стягнути суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, за період з 03 січня 2018 року по 16 січня 2019 року, що складає 180923 гривні 60 коп.; стягнути моральну шкоду. Провадження у справі відкрито 09 лютого 2018 року та встановлено порядок загального позовного провадження для розгляду справи. 30 серпня 2018 року представник відповідача надав відзив на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позову. Вважає, що позивача було звільнено згідно п.3 ст.36 КЗпП України законно, оскільки він не був призваний на військову службу на час мобілізації, на особливий період, а також не продовжував службу за контрактом після демобілізації, ним не було укладено контракт «особливого виду» (до закінчення дії особливого періоду, до закінчення мобілізації тощо), а укладено строковий контракт з визначенням строку його дії три роки. Враховуючи те, що на час звільнення позивача з роботи, на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, мобілізаційні заходи в країні не проводились, особливий період не діяв, воєнний стан не вводився, відбудований період після закінчення воєнних дій не встановлювався, вважав, що позивач не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про мобілізацію або введення воєнного стану, а також він не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової дії під час особливого періоду. На думку відповідача моральна шкода не підлягає відшкодуванню, бо позивачем завчасно надано правову оцінку ПАТ «Укрзалізниці», тому вважав позовні вимоги в цій частині необґрунтованими. 22 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду до суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Кіріяк Н.В. позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала, просила відмовити у його задоволенні, пояснила, що на підставі постанови КМУ № 938 від 31.10.2018 року відповідач змінив назву на акціонерне товариство «Українська залізниця», що не є реорганізацією. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з серпня 2002 року працював монтером колії дистанції колії Одеса Сортувальна 22. Згідно Наказу № 379/ОС від 21.10.2010 Державної адміністрації залізничного транспорту України Одеська залізниця Дистанція колії Одеса-Сортувальна 22 [PERSON] був переведений постійно на посаду монтера колії 5 розряду підрозділу 19.14 околоток ст.Промислова. Відповідно до ст.\~65\~Конституції України захист\~Вітчизни,\~незалежності та\~територіальної цілісності\~України,\~шанування її\~державних символів\~є обов`язком\~громадян України.\~Громадяни відбувають\~військову службу\~відповідно до\~закону. Частиною 5 ст.\~17\~Конституції України передбачає, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно з ч.1, 2 ст.2\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» військова\~служба є\~державною службою\~особливого характеру,\~яка полягає\~у професійній\~діяльності придатних\~до неї\~за станом\~здоров`я\~і віком\~громадян України,\~іноземців та\~осіб без\~громадянства,\~пов`язаній\~із обороною\~України,\~її незалежності\~та територіальної\~цілісності.\~Проходження військової\~служби здійснюється,\~зокрема,\~громадянами України\~-\~у добровільному\~порядку (за\~контрактом)\~або за\~призовом. Види військової служби визначені частиною 6 цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом. 29.11.2017 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на три роки, про що наступного дня повідомив відділ кадрів Виробничого підрозділу служби колії дистанції колії ст. Одеса-Сортувальна. Згідно із вказаним контрактом, позивач взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом. Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Наказом командира 7 окремого полку зв`язку оперативного командування « [INFO] » № 253 від 29.11.2017 р. військовослужбовця контрактної служби солдата [PERSON] призначено на посаду водія другого відділення штабних машин першого взводу штабних машин роти штабних машин другого польового вузла зв`язку військової частини [NUMBER] оперативного командування « [INFO] ». Наказом № 177/ОС від 29.12.2017 року Виробничого підрозділу служби колії дистанції колії ст. Одеса-Сортувальна [PERSON] звільнено з посади монтера колії 5 розряду підрозділу 19.14 околоток ст. Промислова. Підстави звільнення: п.3 ст.36 КЗпП України, контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Так, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, серед іншого, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст.\~119\~КЗпП України в редакції 12.06.2015 р., за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". З 07.01.2017 року ч. 3 ст.\~119\~КЗпП України викладено в іншій редакції, відповідно до якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Тобто ч. 3 ст. 119 КЗпП України\~як в редакції 12.06.2016 року так і в редакції після 07.01.2017 року визначала гарантії та пільги у вигляді збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в тому числі і для працівників, прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. При цьому законодавцем у конструкції вказаної норми вжито сполучник «або», тобто відповідна гарантія передбачена як для осіб, призваних на військову службу так і для осіб, прийнятих на військову службу за контрактом. Згідно із абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України»\~особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В свою чергу, абз. 4 ст.\~1\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Згідно із ч. 8 ст.\~4\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Отже, за змістом наведених вище норм вбачається, що з моменту оголошення мобілізації настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VІІ, постановлено: оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу. Указами Президента України від 06.05.2014 № 454/2014, від 21.07.2014 № 607/2014, від 14.01.2015 № 15/2015, які були затверджені Законами України від 06.05.2014 року № 1240-VІІ, від 22.07.2014 № 1595-VІІ, від 15.01.2015 № 113-VІІІ відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації. Крім того, згідно з пунктом 5 Указу Президента\~України від\~14.01.2015\~року №\~15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність. Таким чином, суд вважає, що з моменту прийняття\~Президентом України\~Указу від\~17.03.2014\~№ 303/2014\~«Про часткову\~мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 15.01.2015 №113-VІІІ переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду. Суд вважає, що особливий період не закінчується з моменту закінчення строку проведення мобілізації, який встановлюється у кожному окремому Указі Президента України, з огляду на таке. Як встановлено вище, особливий період настає з моменту оголошення мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Під мобілізацією слід розуміти комплекс заходів, здійснюваних серед іншого з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. Відповідно до абз. 3 ч.ч. 4 ст.\~3\~Закону України\~«Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Отже, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Водночас згідно абз. 6 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Враховуючи наведені норми чинного законодавства України, суд зазначає, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 30.06.2015 року по справі № 21-112а15 та постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 року по справі № 800/582/14. Аналізуючи законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні\~ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~то прийняття [PERSON] на військову службу за контрактом від 29.11.2017 року мало місце під час дії особливого періоду, а тому відповідач при вирішенні питання щодо звільнення [PERSON] допустив порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до\~ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до наданого суду розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача середньогодинна заробітна плата [PERSON] складала 87,31 грн. Згідно довідки виробничого підрозділу служби колії дистанції колії ст. Одеса-Сортувальна регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного Акціонерного Товариства «Українська залізниця» №173 від 26.12.2018 р., [PERSON] за період в два календарних місяців, що передують звільненню, була нарахована заробітна плата за жовтень 2017 р. в сумі 13806,25 грн. та за листопад 2017 р. в сумі 9157,22 грн. Середня заробітна плата в день складає (13806,25 грн. + 9157,22 грн.: 33. роб. днів = 695 грн. 86 коп. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу [PERSON] з дати звільнення 03.01.2018 р. до дати постановлення рішення суду 16.01.2019 року включно в загальному складає - 260 робочих дні (695,86 х 250 робочих днів у 2018 році = 173965 грн.) та (695,86 x 10 робочих днів у 2019 році = 6958,60 грн.) разом 180923,60 грн. Відповідно до вимог ст.\~237-1\~ч.\~1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує спричинення позивачеві моральної шкоди, яка полягає у втраті звичних життєвих зв`язків, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації позивачем свого життя. Згідно абз.1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно дост.237-1\~КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень без врахування податків і зборів, які підлягають відрахуванню з цієї суми. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір, який мав бути сплачений позивачем при зверненні до суду. Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішеня в частині вимог про поновлення на роботі працівника та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Outcome: partial