Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Раковецької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами, розташованими по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивувала тим, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS], належав її матері - [PERSON], що стверджується випискою з погосподарської книги Раковецької сільської ради №516 від 10.05.2016 року. Для будівництва та обслуговування житлового будинку була виділена земельна ділянка площею 0,25 га, що доводиться довідкою Раковецької сільської ради № 487 від 27.04.2016 року. Проте, право власності на житлове господарство не було зареєстроване, що підтверджується випискою з інвентаризаційних матеріалів ОКП «Коломийське МБТІ» №7647 від 14.04.2016 року. У відповідності до технічної документації житлове господарство складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», загальною площею 67,4 м.кв., житловою площею 43,5 м. кв., літньої кухні, погребу, стайні, сараю, стодоли, вбиральні, криниці, огорожі. Згідно технічного паспорта ОКП «Коломийське МБТІ», інвентаризаційна вартість житлового будинку по [ADDRESS], становить 68241 грн. За результатами проведення технічного обстеження згаданого будинковолодіння встановлено його відповідність вимогам надійності та можливість безпечної експлуатації. 05 вересня 1997 року [PERSON] вчинила на користь позивача заповіт, згідно з яким розпорядила їй все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося. Заповіт ніким не скасовувався та не оскаржувався. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 03.07.2015 року. Позивач пропустила передбачений ст. 1269 ЦК України строк подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Рішенням Городенківського районного суду від 30.03.2016 року [PERSON] був визначений додатковий строк для прийняття спадщини. Позивач успадкувала земельну ділянку, що доводиться свідоцтвом про право на спадщину від 14.10.2016 року. Нотаріус Городенківського РНК Стефурак Н.Я. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок через відсутність правовстановлюючих документів на нього у спадкодавця, що стверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 14.10.2016 року. Після смерті мами позивач фактично вступила в управління спадковим майном - успадкувала земельну ділянку, користується спадковим майном на власний розсуд, утримує будинок в належному стані, виготовила технічну документацію за власні кошти, обробляє земельну ділянку, тобто своїми діями фактично прийняла спадщину, однак оформити свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі не може через відсутність правовстановлюючого документу. А тому, [PERSON] змушена звернутися з позовною заявою до суду. В судове засідання сторони та їх представники не з'явилися. Подали до суду заяви про розгляд справи в їх відсутності. Позивач позовні вимоги підтримує повністю. За таких обставин судом прийнято рішення про розгляд справи в їх відсутності. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу вимог абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 2. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 3 ст. 3 зазначеного Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Згідно абзацу 2 п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних)житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Постановою КМУ №95 від 19.03.2013 року, д окументом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Пунктом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна (затвердженої Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року N 127) передбачено, що не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Як слідує з листа Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України N 12/5-126 від 23.03.1999 року, по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації (до врегулювання цього питання законодавчими на нормативними актами). Згідно з технічною документацією житлове господарство, розташоване в [ADDRESS], складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», побудованого 1958 р., загальною площею 67,4 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м., літньої кухні, погрібу, стайні, сараю, стодоли, вбиральні, криниці, огорожі. Випискою з інвентаризаційних матеріалів Вих № 7647, виданою 14.04.2016 р. Обласним комунальним підприємтвом «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», стверджено, що право власності на житловий будинок та господарські будівлі по [ADDRESS] станом на 31.12.2012 р. не зареєстровано. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Випискою із погосподарської книги № 7, виданої 10.05.2016 року Раковецькою сільською радою стверджено, що за господарством по [ADDRESS] закріплені земельні ділянки загальною площею 0,85 га, а саме: для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2004 р.) визначено: якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ч. 6 п. а Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Випискою із погосподарської книги № 7, виданої 10.05.2016 року Раковецькою сільською радою стверджено, що господарство по [ADDRESS] відноситься до колгоспного двору; станом на 15.04.1991 року згідно господарської книги № 7 особовий рахунок № 523 за 1991-1995 роки в даному господарстві зареєстровані: [PERSON], [INFO], голова господарства, помер [INFO], [PERSON], [INFO] - дружина. [PERSON] помер [INFO], що стверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим 04.01.1993 року. Згідно ст.ст. 524, 534 ЦК УРСР, який діяв на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Померлий [PERSON] заповіту не вчиняв. Після його смерті спадщину прийняла та придбала його дружина [PERSON], так як на час його смерті, проживала разом з ним по [ADDRESS] Городенківського району Івано-Франківської області, що стверджено випискою із погосподарської книги № 7, виданої 10.05.2016 року Раковецькою сільською радою. За заповітом від 05.09.1997 р., посвідченим виконавчим комітетом Раковецької сільської ради народних депутатів Городенківського району Івано-Франківської області, зареєстрованим в реєстрі за № 5, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, яким належний їй на правах особистої власності жилий будинок та все майно, яке буде належати їй по закону на день її смерті заповіла [PERSON]. [PERSON] померла [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. Внаслідок її смерті відкрилась спадщина. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно з ст. 1223 ЦК України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, вказано в ч. 1 ст. 1222 ЦК України. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Раковецькою сільською радою, стверджено, що батьками позивача є [PERSON] та [PERSON]. Копією свідоцтва про одруження [NUMBER], стверджено, що [PERSON] після укладення шлюбу 01.11.1980 року з [PERSON] змінила прізвище "[PERSON]" на "[PERSON]". Судом встановлено, що спадкоємцем [PERSON] за заповітом є [PERSON] (позивач). Ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Городенківського районного суду від 30.03.2016 р. по справі № 342/145/16-ц визначено [PERSON] додатковий строк - три місяці з часу набрання рішенням законної сили для подання в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого кодексу - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № [NUMBER] спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] є її дочка [PERSON], [INFO]; спадщина, на яку видано це свідоцтво складається із земельної ділянки, площею 0,2599 га., кадастровий номер - [NUMBER]. З постанови приватного нотаріуса Городенківського районного нотаріального округу Стефурак Н.Я. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 14.10.2016 р., слідує, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS], у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Позивач фактично успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS], однак оформити документи не має можливості через відсутність правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 цього ж кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу вимог ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Документи, які посвідчують право власності спадкодавця [PERSON] на житловий будинок відсутні. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачем в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS], визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню при визнанні їх відповідачем. На підставі ст.ст. 524, 534, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 316, 317, 328, 392 ЦК України,

Outcome: approved