Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "ІМІДЖ-М", на її користь 120 мінімальних заробітних плат (що у разі ухвалення,рішення по справі у 2021 році складає 720000 гривень (сімсот двадцять тисяч гривень) за дванадцятьма фактами позадоговірного використання об`єктів авторського права позивача «[INFO]» та її окремих частин: на інтернет-ресурсі «рекламно-виробниче підприємство ІміджМ» http://old.imidg-m.com.ua «[INFO]», «[INFO]»», «[INFO]»», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]» на Інтернет-ресурсі «[INFO]», [INFO] », « [INFO] »» «[INFO]»», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]». В обґрунтування пред`явлених вимог представник позивача послалася на те, що підставою звернення до суду з проханням захисту - є 12 зафіксованих фактів недозволеного використання відповідачем примірників авторських творів позивача «[INFO]» та її частин шляхом опублікування повідомлень про виготовлення та пропозицій та продаж в якості товару від імені компанії "ІМІДЖ-М" на двох Інтернет-ресурсах , що призвело до порушення майнових та немайнових прав позивача. Дозвіл автора на використання творів відповідач не отримував, авторську винагороду від прибутку - не нарахував. Назви об`єктів авторства, вихідні дані та ім`я автора не зазначею. Перелік зафіксованих фактів недозволеного використання об`єктів авторства відповідачем: На інтернет-ресурсі «рекламно-виробниче підприємство ІміджМ» за веб-адресою: http://oJd.imidg-m.com.ua/ на кожній сторінці з товаром - повідомлено: «[INFO]», що свідчить як про продаж контрафактних примірників творів, так і про їх виробництво: 1.Значок «[INFO]»; 2. Значок «[INFO] 3. Значок «[INFO]»; 4. Значок «[INFO]» - в розділі «[INFO]»; 5. Кулон «[INFO]»; Сережки «[INFO]» - в розділі «[INFO]; Там само - опубліковано наступне повідомлення: [INFO]!» ., Перехід за гіперпосиланням «интернет-супермаркет украинских сувениров «[INFO]» відкриває для відвідувача Інтернет-магазин « [INFO] » за веб-адресою: [INFO] з товарними позиціями:[INFO]. Згідно висновку експерта № 31-01 за результатами судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, підготовлений для використання в цивільному судочинстві складений 12.04.2019 року вбачається, що твір під назвою « [INFO] » є оригінальним та таким, що створений творчою працею автора [PERSON] . Посилаючись на вищевикладене та на те, що відповідач без будь-якої згоди використав належний суб`єктам авторства об`єкт, позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою суду від 07 червня 20021 року відкрито провадження у даній справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 27 липня 2021року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилається на те, що доводи, викладені у позовній заяві, не доведені належними та допустимими доказами. Додані позивачем докази неможливо віднести до належних, достатніх та допустимих, адже зазначені у відповідності до ст. 627 ЦК України умови договору не можуть підтверджувати авторство на твір, а лише можуть відобразити ведення Позивачем підприємницької діяльності без реєстрації фізичної особи-підприємця, у той час, як подані свідоцтва не відображають обсягу на який розповсюджуються її авторські права. Позивач зазначає, що на вказаних нею сайтах зафіксувала 12 фактів порушення її авторських прав, що підтверджує копіями зображень відповідних виробів переважна більшість яких не дають можливості встановити показники товару, зокрема, розмір та з чого він виготовлений, адже зі змісту поданих Позивачем свідоцтв вона має авторське право саме на металевий значок з українською символікою без конкретики його інших характеристик, у той час деталі його конфігурації в поданих нею доказах відсутні. Наприклад, аркуш з зображенням «Сережки «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]» не дає можливості встановити матеріали з яких виготовлено виріб, розмір та кольоровий відтінок при тому, що Позивач жодним чином не підтвердила авторські права саме на зображені на аркушах вироби, адже зі змісту поданих нею свідоцтв вбачається, що об`єктом її авторських прав є безпосередньо металеві значки та прикраси з елементами української символіки, у той час, як подані нею зображення не дають можливим встановити бодай один із зазначених елементів. Поза цим, якщо говорити про збірку творів «[INFO]», тоді постає питання, що конкретно в даному випадку включає українська символіка. Можливо зазначена українська символіка передбачає українську народну символіку, на кшталт калини, вишиванки та рушника тощо, яких не зображено на доданих нею ілюстраціях, або визначені ст. 20 Конституції України Державні символи - прапор, герб та гімн, що за відсутності слова «Державний» у свідоцтві Позивача виключає таку вірогідність. Окрім того, п. г ст. 10 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що не є об`єктом авторського права державні символи України, державні нагороди; символи і знаки органів державної влади, Збройних Сил України та інших військових формувань; символіка територіальних громад; символи та знаки підприємств, установ та організацій. Але з логіки Позивача її авторські права на значки та прикраси з українською символікою розповсюджуються мабуть на усі значки та прикраси до яких можуть відноситися кільця, сережки, намиста, браслети та інші з будь якою символікою та приналежністю до українського народу. Sui generis - латинський вираз, що означає унікальність правової конструкції (акту, закону, статусу і т.д.), яка, попри наявну схожість з іншими подібними конструкціями в цілому не має прецедентів. Однак Позивачем жодним чином не обґрунтовано саме унікальність твору, а також те, що зображені на ілюстраціях предмети не просто схожі на об`єкти на які розповсюджуються її авторські права, а є ідентичними, тобто плагіатом. Саме з приводу належності та достовірності поданих Позивачем доказів, які нібито підтверджують 12 фактів порушення її авторських прав варто звернути увагу, адже загалом подані докази (роздруковані ілюстрації) не можуть об`єктивно відобразити достовірність розміщення на сайтах безпосередньо цих творів відповідачем. 09.08.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив де позивач вказувала на те, що відзив не містить конкретики, наведені норми права не узгоджені з констатованими діями або суперечать їм. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має авторське право на збірку творів «[INFO]», що підтверджує копією Свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 10.12.2014, а також збірку фото та творів фото живопису «[INFO]», що підтверджує копією свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] . При зверненні до суду позивач вказувала на 12 зафіксованих фактів недозволеного використання відповідачем примірників авторських творів позивача «[INFO]» та її частин шляхом опублікування повідомлень про виготовлення та пропозицій та продаж в якості товару від імені компанії "ІМІДЖ-М" на двох Інтернет-ресурсах , що призвело до порушення майнових та немайнових прав позивача. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до положень ст. 418 Цивільного кодексу України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є: право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Відповідно до положень ст. 435 ЦК України первинним суб`єктом авторського права є автор твору. Згідно ч. 1 ст. 437 ЦК України авторське право виникає з моменту створення твору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 ЦК України автору твору належать особисті немайнові права, встановлені статтею 423 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 441 ЦК України використання твору є його опублікування (випуск у світ); відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; переклад; переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни; включення складовою частиною до збірників, баз даних, антологій, енциклопедій тощо; публічне виконання; продаж, передання в найм (оренду) тощо; імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом. Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; твір образотворчого мистецтва - скульптура, картина, малюнок, гравюра, літографія, твір художнього (у тому числі сценічного) дизайну тощо. Відповідно до вимог ст. 435, 437 ЦК України, ст.11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом авторського права є автор твору. Авторське право виникає з моменту створення твору. За приписами ст.14 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор має право вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора на творі і його примірниках і за будь-якого публічного використання твору, якщо це практично можливо, а також вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора. Відповідно до ст. 15 ч. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора належить виключне право на використання твору, а також виключне право надавати дозвіл на використання твору іншими особами. Згідно із ст.32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону. Підставою для судового захисту відповідно до ст. 50 Закону України «Про авторське і суміжні права» є вчинення будь-якою особою дій, що порушують майнові права суб`єктів авторського права, визначені ст.ст.15, 39, 40, 41 цього Закону, з урахуванням обмежень, передбачених ст. ст. 21-25, 42 і 43 Закону. Відповідно до вимог ст. 52 вказаного Закону при порушенні будь-якою особою авторських прав, передбачених ст. 50 цього Закону, недотримання передбачених договором умов використання творів, суб`єкти авторського права мають право звертатися до суду з позовом про поновлення порушених прав та (або) припинення дій, що порушують авторське право, подавати позови про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або виплату компенсацій, вимагати, в тому числі у судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що особа, яка порушила майнові права суб`єктів авторського права, повинна нести відповідальність, встановлену чинним законодавством. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5 суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 04 червня 2010 року «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», при вирішенні відповідних спорів судам слід мати на увазі, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об`єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об`єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об`єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що при розгляді справ даної категорії позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. У своїх позовних вимогах позивач стверджує про порушення авторського права, а саме за дванадцятьма фактами позадоговірного використання об`єктів авторського права позивача «[INFO]» та її окремих частин: на інтернет-ресурсі «рекламно-виробниче підприємство ІміджМ» http://old.imidg-m.com.ua «[INFO]», «[INFO]»», «[INFO]»», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]» на Інтернет-ресурсі «[INFO]», [INFO] », «[INFO]»» «[INFO]»», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]». При цьому суд звертає увагу, що позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що примірники товару, які були розміщені на інтернет ресурсах, є такими, що порушують її авторське право, зокрема, не було надано будь-яких експертних висновків щодо відповідності зображення, що розміщено на товарі, авторське право на яке наявне у позивача, крім того не надано належних та допустимих доказів того, що сайт, з якого було роздруковано фотографії, належить ТОВ "Імідж-М". Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 54 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Отже, основною метою статті 1 Першого протоколу є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном. Слід зауважити, що в основу ст. 1 Першого протоколу покладено два рішення - "Маркс проти Німеччини" та "Спорронг і Лоннрот проти Швеції", якими визначено основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Першого протоколу щодо захисту права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, як безпідставного та необґрунтованого. У зв`язку із відмовою у позові, на підставі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати позивача за нею. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed