Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

24.12.2013 року [PERSON] (далі також позивач) звернувся до суду з вказаним позовом до Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України та з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог (а.с.92) просив визнати незаконним та скасувати наказ №203-к від 24.09.2013 року про звільнення, поновити його на посаді радника генерального директора концерну «Техвоєнсервіс» з 24.09.2013 року, стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу та 75 000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Крім того, просив поновити строк для звернення до суду, як такий, що пропущено з поважних причин (а.с.6). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 02.03.2013 року працював на посаді радника генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України. 24.09.2013 року відповідачем видано наказ, яким його звільнено за ч.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вказує, що підставою для перевірки наявності позивача на робочому місці стали доповідні записки, якими зафіксовано відсутність реєстрації позивача в журналі реєстрації та вибуття працівників. Оскільки такий порядок регулюється правилами внутрішнього трудового розпорядку, який не був доведений позивачу, хоча це є обов'язком власника, вважає такий наказ незаконним і таким, що підлягає скасуванню. Посилався на те, що документи, які стали підставою для звільнення, а саме, акти про відсутність на роботі та доповідні записки від 19, 20, 23 вересня 2013 року є фіктивно оформленими, про що зазначив в письмовому поясненні від 10.06.2014 р. (а.с.162-164). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю, зазначивши, що звільнення позивача проведено відповідно до вимог діючого законодавства, так як позивач був відсутній на робочому місці 19, 20, 23 вересня 2013 року, про що було складено відповідні доповідні записки та акти. Пояснив, що отримавши наказ про звільнення 24.09.2013 року позивач відмовився розписатися про ознайомлення з ним, а від отримання трудової книжки позивач ухиляється і на даний час. Просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] та стягнути з позивача компенсацію судових витрат в розмірі 2970,11 грн. (а.с.118-136,175-189). Свідок [PERSON] пояснила, що в концерні працювала бухгалтером, при цьому підпорядковувалась головному бухгалтеру. Кабінет, в якому позивач виконував свої обов'язки знаходився напроти її кабінету. 19, 20, 23 вересня 2013 року бачила [PERSON] на території Концерну. Свідок [PERSON] зазначила, що в своїй діяльності підпорядковувалась генеральному директору і фінансовому директору Концерну, з позивачем спілкувалася тільки при оформленні відряджень. 19,20, 23 вересня 2013 року виробничих питань з [PERSON] у неї не було, в ці дні бачила його лише на території підприємства. З правилами внутрішнього розпорядку на підприємстві знайома, про прихід та вибуття з роботи розписувалась в книзі прибуття та вибуття. Залучений в якості свідка [PERSON] до суду не з'явився. Подав через представника відповідача нотаріально завірені пояснення (а.с.173), в яких зазначив, що працює на посаді начальника відділу утилізації та реалізації продуктів утилізації і згідно розпорядження першого заступника Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» його було включено до складу комісії для перевірки фактів, викладених в доповідній записці [PERSON] з приводу порушення працівниками правил внутрішнього трудового розпорядку. 19,20, 23 вересня 2013 року він та інші члени комісії документально зафіксували факт відсутності на роботі [PERSON] та [PERSON] Заслухавши думку позивача, його представника, представника відповідача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі заяви від 02.04.2013 року та наказу від 02.04.2013 року № 64 [PERSON] прийнято на посаду радника Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України (а.с.29,73). Наказом від 20 серпня 2013 року та попередженням від того ж числа позивач повідомлений про скорочення працівників, посади яких підлягають скороченню (а.с.35,36). Матеріалам справи встановлено, що 19, 20 та 23 вересня 2014 року позивач був відсутній на робочому місці протягом робочого дня. Вказані обставини підтверджуються актами про відсутність на робочому місці, підписаними працівниками Концерну, доповідними записками начальника служби матеріально-технічного забезпечення - коменданта [PERSON] на ім'я в.о. Генерального директора Конценрну «Техвоєнсервіс» [PERSON], якими зафіксовано відсутність реєстрації [PERSON] в книзі прибуття та вибуття з роботи працівників концерну, табелем обліку робочого часу (а.с.37-41,69-72). Відповідно до п.3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку Концерну «Техвоєнсервіс» (а.с.81-89) працівники Концерну зобов'язані своєчасно, до початку роботи прибути на робоче місце, приготуватися до виконання трудових (посадових) обов'язків та почати роботу відповідно до діючого режиму робочого дня, також бути на робочому місці впродовж робочого часу за винятком перерв на відпочинок і харчування. Згідно п.5.3 вказаних Правил, роботодавець має право вимагати від працівника дотримання положень Правил та виживати необхідних заходів щодо притягнення правопорушників трудової дисципліни до відповідальності. Відповідно до п.6.2 вказаних Правил, до початку роботи кожний працівник повинен відмітити свій прихід на роботу, а по закінченню робочого дня - вихід з роботи в порядку, який встановлений в Концерні. Робочий час працівників концерну починається після їх відмітки на прохідній. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що його не ознайомлювали з правилами внутрішнього трудового розпорядку, оскільки з квітня 2013 року позивач виконував обов'язки генерального директора Концерну і відповідно до п.4 вказаних Правил, як роботодавець зобов'язаний був контролювати дотримання працівниками трудової дисципліни, організувати облік робочого часу і табелювання працівників, тобто знати Правила і контролювати їх виконання підлеглим працівниками концерну. 23.09.2013 року позивачу направлявся лист з оголошеною цінністю із Києва на адресу місця реєстрації в м. Житомирі про необхідність повідомлення причин відсутності на робочому місці з наданням доказів поважності причин такої відсутності (а.с.42-43). 24.09.2013 року позивач з'явився на роботі, в тім відмовився надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці 19, 20, 23 вересня 2013 року, про що начальником канцелярії, юридичного управління та відділу правового забезпечення Концерну складено відповідний акт (а.с.44). За таких обставин, згідно з наказом від 24 вересня 2013 року №68 робочі дні 19, 20 та 23 вересня 2013 року визнано для [PERSON] днями прогулів без поважних причин (а.с.45). А відповідно до наказу Генерального диктора Концерну «Техвоєнсервіс» від 24.09.2013 року [PERSON] звільнено з посади з 24.09.2013 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КзпП України (а.с.46). Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин. Спірний наказ позивач отримав 24.09.2013 року, але від підпису про ознайомлення з наказом відмовився, про що в той же день складено відповідні акти про відмову позивача з ознайомленням наказу про його звільнення та наказом про внесення змін до вказаного наказу (а.с.47,49). Наказом від 25 вересня 2013 року №205-к вирішено виплатити позивачу компенсацію за 11 днів календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 08.04.2013 року по день звільнення та забезпечити своєчасне письмове повідомлення [PERSON] про нараховані суми та їх виплату (а.с.48). Також позивачу 25.09.2013 року був направлений лист з повідомленням про отримання розрахункових при звільненні та трудової книжки. Кошти які були нараховані позивачу при звільненні, отримані ним через п'ять днів після звільнення, шляхом перерахування на картковий рахунок. В той же час за отриманням трудової книжки позивач не звертався та не з'явився на поштове відділення для отримання листа, в якому йдеться про необхідність отримання ним розрахунку та трудової книжки. Вказані обставини не заперечувались сторонами в судовому засіданні та підтверджуються листом Житомирської Дирекції Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» від 27.03.2014 року (а.с.90). На даний час, зокрема, в судовому засіданні під час розгляду справи, позивач відмовився отримати трудову книжку у представника відповідача, а тому суд вважає, що вини відповідача в неотриманні [PERSON] трудової книжки немає. Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського, і міськрайонного суду в трьохмісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. А у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Не погоджуючись з даним рішенням 25 вересня 2013 року позивач звернувся за захистом своїх прав до комісії по трудовим спорам концерну «Техвоєнсервіс», проте в зв'язку з ненаданням необхідних матеріалів концерну «Техвоєнсервіс», комісією було надано лист 2 грудня 2013 року з рекомендаціями звернутися до суду за захистом своїх прав. Оскільки позивач вчасно звернувся до комісії по трудовим спорам концерну «Техвоєнсервіс», та після відповіді вказаної комісії до суду, суд вважає, що позивачем строк звернення до суду не пропущено. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника бо уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України працівник поновлюється на попередній роботі у разі звільнення без законної підстави. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене та оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами незаконність дій Концерну при складанні наказу про звільнення, не надано доказів в підтвердження його посилань щодо фіктитвності документів, що стосуються його звільнення чи не перебування на робочому місці 19, 20 та 23 вересня 2013 року, тобто його неправомірного звільнення, суд вважає, що позов в частині визнання незаконним, скасування наказу №203-к від 24.09.2013 року, задоволенню не підлягає. Так як позивач ухиляться від отримання трудової книжки, про що свідчить неотримання ним відповідного листа та неявка до Концерну для отримання трудової книжки, відсутні підстави для поновлення позивача на раніше займаній посаді та стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та відсутності вимог про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою в її виплаті суд вважає, що позов [PERSON] є безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення. Щодо стягнення з позивача компенсації судових витрат в розмірі 2970,11 грн., які поніс відповідач у зв'язку з відрядженням представника до Корольовського районного суду м. Житомира, суд зазначає наступне. Згідно ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до статті 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Статтею 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, позивач звільняється від сплати судового збору, однак не звільнений від сплати витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, що пов'язані з явкою до суду. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що граничні розміри компенсації за судовими рішеннями витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, відповідно до статей 85 - 87 ЦПК визначаютьсяпостановою Кабінету Міністрів України від 1 липня 1996 року N 710 (зі змінами та доповненнями) "Про затвердження Інструкції про порядок і розміри відшкодування витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним науково-дослідним установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів". Вказаною Інструкцією, а саме, частиною 3, встановлено, що якщо виконання процесуальних функцій пов'язане з перебуванням за межами населеного пункту постійного проживання, особам компенсуються такі витрати: вартість проїзду до місця виклику і назад, витрати, пов'язані з найманням житлового приміщення, добові. Такі витрати не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. За таких обставин, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на абз. 4 пп. 140.1.7 ПКУ, щодо відшкодування витрат, пов'язаних з явкою до суду у розмірі 2970,11 грн. за відрядження в кількості 5 днів, оскільки абз. 4 пп. 140.1.7 ПКУ визначає граничні норми добових витрат для працівників підприємств усіх форм власності, крім державних службовців та осіб, які направляються у відрядження підприємствами, що повністю або частково утримуються за рахунок бюджетних коштів, для яких постановою КМУ від 02.02.2011 р. № 98 встановлено окремі норми. Відповідно до Додатку 1 зазначеної Постанови Кабінету Міністрів від 02.02.2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», гранична сума добових витрат по Україні становить 30 грн. Відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців центральним чи місцевим органом виконавчої влади, до сфери управління якого належить Концерн "Техвоєнсервіс" або частка держави у статутному капіталі цієї юридичної особи, якщо ця частка становить менше 25 відсотків, є Міністерство оборони України. З огляду на вищевикладене, суд, для визначення розміру відшкодування витрат на відрядження представника відповідача застосовує положення Постанови КМ України від 02.02.2011 року № 98 з розрахунку 5 днів відрядження * 30 грн. добових витрат, що складає 150 грн. Таким чином, суд стягує з позивача [PERSON] на користь відповідача Концерну "Техвоєнсервіс" Міністерства оборони України судові витрати в розмірі 150 грн.

Outcome: approved