Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON](далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON](далі - відповідач), третя особа : Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Татаринцева Ірина Анатоліївна про визнання договору удаваним, визнання договору припиненим та усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним комерційним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та позивачем було укладено кредитний договір № 14/av15-09-08, за яким банк повинен був надати позивачу кошти в сумі 18774,00 доларів США, під 15,8% річних, які було змінено на 13,5%, з кінцевим терміном погашення - 02 вересня 2015 року. Забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором є: застава автомобіля Mitsubishi Colt 1.3 AT 2008 року випуску, № шасі (кузова, рама) [NUMBER]), що належить позичальнику, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого Кременчуцьким BРЕВ від 02.09.2008 року був переданий у заставу; порука фізичної особи [PERSON], оформлена договором поруки №14/AV15-09-08-H від 03.09.2008 року. 28.08.2008 року між позивачем та ТОВ «Астра-М» було укладено договір №238 про купівлю транспортного засобу Mitsubishi Colt, в договорі зазначено вартість автомобіля у розмірі 87300,00 грн., відповідно до меморіального ордеру №323/1 від 03.09.2008 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перерахувало TOB «Астра-М» грошові кошти у розмірі 87300,00 грн., в акті приймання-передачі від 02 вересня 2008 року вказано вартість авто також 87300,00 грн. Позивач зазначає, що відповідачем було порушено ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме, грошові кошти на придбання автомобіля їй не видавалися, не було проінформовано про валютні ризики. Крім того, позивач додає, що кредитний договір було укладено в іноземній валюті, а саме у доларах США, а у відповідності до договору купівлі-продажу транспортного засобу зазначено ціну у гривні, тому вважає, що укладений кредитний договір в частині визначення валюти кредитування як долару США є удаваним, таким, що вчинений для приховання укладення кредитного договору з надання кредиту саме в національній валюті України - гривні. Однією з підстав недійсності правочину є невідповідність змісту правочину положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятим відповідно до Конституції України. Використання на території України іноземної валюти як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, є незаконним в будь-якому випадку. Таким чином, надання кредитів в іноземній валюті одному резеденту України заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резедентами України на території України, як є в випадку позивача, є дією, направленою на створення умов для правопорушення. Позивач зазначає, що уклав спірний договір, маючи на увазі інші умови договору ,ніж ті, що в ньому викладені, та які саме і роблять його недійсним. Насправді він мав на увазі, що фактично отримує в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України - гривню, а іноземна валюта в цих угодах була не грошима - засобом платежу - а лише засобом обміну на гривню. Відповідач, будучи ліцензованою банківською установою, не міг не знати про цю обставину. Тому, позивач просив суд визнати удаваним кредитний договір № 14/av15-09-08 від 03.09.2008 року; визнати припиненим договір застави транспортного засобу № 14/av15-09-08-Z від 03.09.2008 року, усунути перешкоди у здійсненні позивачем права розпоряджатися своїм майном, а саме транспортним засобом Mitsubishi Colt 1,3 AT 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) [NUMBER], що належить позивачу, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого Кременчуцьким ВРЕР від 02.09.2008 року шляхом зобов'язання приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] зняття заборони накладеної на вказаний транспортний засіб та виключення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. До матеріалів справи долучено заперечення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 03 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним комерційним товариством «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», та позивачем було укладено кредитний договір № 14/AV15-09-08, за яким банк повинен був надати позивачу кошти в сумі 18774,00 доларів США, під 15,8% річних, які було змінено на 13,5%, з кінцевим терміном погашення - 02 вересня 2015 року. Відповідно п. 5.1 договору забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором є: застава автомобіля Mitsubishi Colt 1.3 AT 2008 року випуску, № шасі (кузова, рама) [NUMBER]), що належить позичальнику, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого Кременчуцьким BРЕВ від 02.09.2008 року був переданий у заставу; порука фізичної особи [PERSON], оформлена договором поруки №14/AV15-09-08-H від 03.09.2008 року (а.с. 7-9). 28.08.2008 року між позивачем та ТОВ «Астра-М» було укладено договір №238 про купівлю транспортного засобу Mitsubishi Colt, 1.3 AT 2008 року випуску, відповідно п. 2.1. договору вартість автомобіля - 87300,00 грн. (а.с. 10-11). Відповідно до меморіального ордеру №323/1 від 03.09.2008 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перерахувало TOB «Астра-М» грошові кошти у розмірі 87300,00 грн., що також підтверджується актом приймання-передачі від 02 вересня 2008 року (а.с. 14-15). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.ст. 640-642 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, викопала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія с прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 1 та ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). Відповідно п. 6.1. кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позивач сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позивачем платежів, передбачених п. 3.2., 3.3., 3.4., 3.5., 4.3., 4.4., 4.6. цього договору, а також будь-яких інших передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позивача від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. Так, відповідно ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів, відкликавши свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, позивачем не було цього зроблено, більш того договір було підписано сторонами, отримано кредитні кошти, а в подальшому витрачено згідно цільового призначення, про що свідчить заява на видачу готівки №53 від 03.09.2008 року (а.с. 69). Відповідно до ст.ст. 19, 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п.10 Постанови пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012р. передбачена можливість використання іноземної валюти на території країни, у випадках і порядку встановленому законами. Як вбачається з матеріалів справи 17.07.2007р. ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» НБУ України видано Банківську ліцензію №28, дозвіл №28-2 на право здійснення операцій передбачених п.п.1-4 ч.ч. 2, 4 ст.47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», згідно з Додатком до цього дозволу, а саме здійснення валютних операцій на території України. Позивач в позовній заяві просить суд визнати кредитний договір удаваним, посилаючись на ст. 235 ЦК України, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 07.09.2016 року Верховний суд України, розглядаючи справу № 6-1026цс16 провів правовий аналіз удаваного правочину щодо розпорядження нерухомим майном та правовий висновок, який є обов'язковим для судів та всіх суб'єктів господарювання при такого роду спорів. Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 627 ЦК України). Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Позивачем натомість не надано жодного доказу в обґрунтування своїх вимог щодо визнання кредитного договору удаваним правочином, а лише надано документи які підтверджують укладення вищезазначеного договору та факт їх існування не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ч. 1-3, ч. 5-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пунктом 10 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п. 13 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивача було ознайомлено з умовами кредитування, про що свідчать його підписи, тому твердження позивача, що банком не надано інформацію про умови кредитування, не відповідає дійсності, оскільки він був з ними ознайомлений, крім того, уклавши кредитний договір та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлено відповідними умовами, з чого слідує, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування своїх вимог щодо визнання кредитного договору удаваним правочином, тому суд приходить до висновку про відмову в частині визнання кредитного договору удаваним. Крім того, позивачем було заявлено вимоги про визнання припиненим договору застави транспортного засобу № 14/AV15-09-08-Z від 03.09.2008 року, усунення перешкод у здійсненні позивачем права розпоряджатися своїм майном, а саме транспортним засобом Mitsubishi Colt 1,3 AT 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) [NUMBER], що належить позивачу, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого Кременчуцьким ВРЕР від 02.09.2008 року шляхом зобов'язання приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] зняття заборони накладеної на вказаний транспортний засіб та виключення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, однак, оскільки при укладенні кредитного договору № 14/AV-15-09-08 від 03 вересня 2008 року відсутнє порушення вимог законодавства України, а позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання кредитного договору удаваним, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, даючи юридичну оцінку поясненням та зібраним доказам по справі, суд вирішив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивача було ознайомлено з умовами кредитування, про що свідчать його підписи, враховуючи, що, уклавши кредитний договір та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлено відповідними умовами, з чого слідує, що при укладенні кредитного договору № 14/AV-15-09-08 від 03 вересня 2008 року відсутнє порушення вимог законодавства України, крім того, позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування своїх вимог щодо визнання кредитного договору удаваним, а відповідно відсутні підстави для визнання припиненим договору застави транспортного засобу № 14/ AV15-09-08-Z від 03.09.2008 року та усунення перешкод у здійсненні позивачем права розпоряджатися транспортним засобом Mitsubishi Colt 1,3 AT 2008 року випуску, № шасі (кузова, рами) [NUMBER], що належить позивачу, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого Кременчуцьким ВРЕР від 02.09.2008 року шляхом зобов'язання приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] зняття заборони накладеної на вказаний транспортний засіб та виключення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Outcome: dismissed