Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Представник позивач у позовній заяві, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить провести між сторонами поділ спільно нажитого ними у шлюбі рухомого та нерухомого майна. Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 2003 року, який розірваний рішенням суду від 18 листопада 2019 року. У шлюбі ними набуто у спільну сумісну власність дві квартири та два автомобілі, які зареєстровані на відповідача. Один автомобіль марки "Равон" відповідач продав без згоди позивача та кошти використав на свої потреби. Загальна вартість усього спільного майна сторін становить 623 698,00 гривень. Через неприязність відносин їх спільне користування квартирами неможливе. Тому, враховуючи рівність часток у спільному майні подружжя, розмір часток кожної сторони у грошовому еквіваленті, а також перебування в особистій власності відповідача ще однієї квартири, яка фактично придбана ним у період шлюбу з позивачем, вважає можливим і просить виділити у власність позивача квартиру [ADDRESS] вартістю 171 534,00 гривень, автомобіль "ВАЗ" вартістю 45 609,00 гривень та стягнути з відповідача компенсацію за відчужений автомобіль в сумі 94 706,00 гривень, всього цього майна у вартісному еквіваленті 311 849,00 гривень; іншу частинну майна, яка складається з квартири [ADDRESS] вартістю 195 755,00 гривень та частину виручених від продажу автомобіля "Равон" коштів залишити у власності відповідача. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому не заперечив проти виділення позивачу у власність квартири [ADDRESS] та залишення за ним квартири № 4 за цією ж адресою. Однак не погодився із визначеною позивачем вартістю цього майна, оскільки квартира, що відводиться позивачу, на відміну від відведеної йому квартири, перебуває у хорошому стані і не потребує ремонту. Квартира № 10 також була дорожча на 20,5 % від квартири № 4 на момент її придбання. Оцінка цих квартир проведена за порівняльним методом без їх внутрішнього огляду, так як ключі він них знаходяться у нього, тому не відповідає їх фактичній вартості. Також не заперечив проти виділення у власність позивача автомобіля "ВАЗ", проте вважає, що позивач має компенсувати йому половину його вартості, внісши на депозитний рахунок суду відповідну суму. Стосовно компенсації половини вартості за відчужений автомобіль "Равон" вказав, що на придбання цього автомобіля у свій час позичив 6000 доларів США у своєї матері, спільних з позивачем коштів у них було лише 2000 доларів США. До розлучення позивач грошей в сімейний бюджет не заробляла, займалась господарством та доглядом за дітьми. Кошти заробляв він і при необхідності фінансово допомагала його матір. Після продажу автомобіля повернув матері частинку позики в сумі 80 000,00 гривень. При цьому автомобіль був проданий 16 жовтня 2019 року, тобто ще у період шлюбу з позивачем, яка проти його відчуження не заперечувала. Після розлучення з позивачем проживали разом аж до 10 квітня 2020 року, проте у який спосіб позивач розпорядилася своєю часткою від продажу автомобіля йому невідомо. Крім цього, позивач не надала доказів того, що він самостійно розпорядився належними їм обом 2000 доларами США від продажу автомобіля. Також просив врахувати, що після розлучення із ним залишилися проживати дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , який хворіє і потребує лікування. Представник позивача подала відповідь на відзив відповідача, у якій вказала, що належних доказів іншої вартості спірних квартир відповідач не надав. Його твердження про продаж автомобіля "Равон" зі згоди позивача не відповідає дійсності, оскільки про відчуження цього автомобіля відповідачем своїй матері позивач дізналась лише після отримання від РСЦ МВС У Волинській області копії договору купівлі-продажу. Вважає, що продаж даного автомобіля відповідач здійснив з метою уникнення поділу майна, оскільки його версія подій щодо позичання грошей у матері для придбання автомобіля, його продаж саме матері і повернення боргу із грошових коштів, які він отримав ніби-то від матері за продаж автомобіля, є нелогічними і абсурдними. Також вказала, що не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що позивач не заробляла кошти в сімейний бюджет. Позивач у період шлюбу перебувала у відпустці по догляду за трьома дітьми і отримувала соціальну допомогу, працювала та отримувала заробітну плату, також отримувала допомогу по безробіттю, навчалась у професійному ліцеї, що в силу ст.60 СК України не спростовує презумпцію спільності права власності на майно подружжя. Заперечень на відповідь на відзив сторона відповідача не подала. В судовому засіданні позич та її представник позов підтримали з наведених у ньому підстав. Просили позов задовольнити. Відповідач та його представник позов визнали частково з аналогічних підстав, що наведені у відзиві на позовну заяву, які й просили врахувати при поділ спільного майна подружжя. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 2003 року по 18 грудня 2019 року. Шлюб між ними розірвано рішенням Любомльського районного суду від 18 листопада 2019 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2019 року. У період шлюбу у сторін народилося троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син [PERSON] та дочка [PERSON] залишились проживати з батьком, відповідачем [PERSON] , а син [PERSON] - з матір`ю, позивачем [PERSON] . Під час перебування у шлюбі сторонами було придбане таке майно: - квартира [ADDRESS] за 33 875,00 гривень відповідно до договору купівлі-продажу від 11 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Каганюком О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 1394; - квартира [ADDRESS] за 40835,00 гривень згідно з договором купівлі-продажу від 15 травня 2012 року, посвідченого цим же приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 724; - автомобіль "ВАЗ-210700-20", кузов [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - автомобіль "Равон", номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який згідно з реєстраційною карткою власника придбаний 21 листопада 2017 року за 210 800,00 гривень (7955 доларів США). Усе це майно на праві власності зареєстроване за відповідачем [PERSON] Автомобіль "Равон" відповідач продав [PERSON] за 130 000,00 гривень відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 жовтня 2019 року № 0742/2019/1719690. [PERSON] доводиться відповідачу матір`ю, що встановлено з письмових пояснень сторін і не оспорювалось ними в судовому засіданні. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідач не оспорює режиму спільної сумісної власності подружжя стосовно двох квартир та автомобіля "ВАЗ" і не заперечує проти їх поділу за запропонованим позивачем варіантом. Викладені відповідачем у відзиві доводи стосовно автомобіля "Равон "суд відхиляє з огляду на таке. Довідкою форми ОК-5, копією трудової книжки серії [NUMBER] та копією диплому № [NUMBER] стверджено, що позивач у період шлюбу працювала та отримувала дохід; у періоди безробіття перебувала на обліку в центрі зайнятості та отримувала відповідну грошову допомогу; до 2004 року навчалась у Любомльському професійному ліцеї. Крім цього, з огляду на народження позивачем трьох дітей очевидним є те, що за ними вона здійснювала догляд і про це вказує сам відповідач. Зазначене свідчить про безпідставність тверджень відповідача про відсутність участі позивача у наповнені сімейного бюджету та в силу ст.60 СК України не спростовує режиму спільності майна, набутого у шлюбі. На підтвердження позики на придбання автомобіля у своєї матері [PERSON] в сумі 6000 доларів США терміном до 14 листопада 2022 року відповідач надав копію написаної ним розписки від 14 листопада 2017 року та розписки своєї матері від 26 жовтня 2020 року, у яких вона стверджує, що позичила вказану суму відповідачу на придбання автомобіля та останній їй повернув 80 000,00 гривень шляхом передачі їй автомобіля. Позивач заперечує як факт позики таких коштів, так і сам факт написання відповідачем розписки. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, якщо інше не встановлено судом. За змістом ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ця норма кореспондується із ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Разом із цим частина 2 статті 65 СК України визначає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Визначення дрібного побутового договору наведене у статті 31 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Отже, з огляду на зазначену в розписці суму позики у 6000 доларів відсутні підстави вважати цей договір дрібним побутовим. Аналіз ст. 65 СК України дає підстави суду стверджувати, що відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору позики на значну суму ставить під сумнів дійсність такого договору і не може покладати будь-яких обов`язків щодо його виконання на особу, яка не є стороною договору і не давала згоди на його укладення. У справі встановлено, що позивач згоди на позику грошей відповідачем не надавала, істотні умови договору позики не погоджувала, тому відсутні підстави вважати, що отримані за цим договором кошти були використані в інтересах сім`ї і саме на придбання спірного автомобіля "Равон2". Крім цього, зі змісту написаних відповідачем та його матір`ю розписок не вбачається, що вони стосуються саме придбаного у шлюбі сторін автомобіля "Равон". До того ж сторона відповідача не клопотала про виклик для допиту в якості свідка під присягою матері відповідача як сторони укладеного договору позики для переконливості своїх доводів і спростування тверджень позивача. Із досліджених доказів встановлено, що автомобіль "Равон" проданий відповідачем його матері дійсно у період шлюбу з позивачем, оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений 16 жовтня 2019 року, а рішення про розірвання шлюбу сторін ухвалене 18 листопада 2019 року. Позивач заперечує надання своєї згоди на укладення цього правочину та стверджує, що про відчуження автомобіля дізналась лише після отримання відповіді РСЦ МВС У Волинській області. Суд вважає такі доводи позивача обґрунтованими, оскільки вони не спростовані відповідачем та, водночас, об`єктивно підтверджуються дослідженими доказами. Договір купівлі-продажу автомобіля відповідач уклав фактично за місяць до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу. З огляду на положення ч.2 ст.279 ЦПК України на момент укладення цього договору позов про розірвання шлюбу уже перебував у провадженні суду. Зі змісту рішення суду про розірвання шлюбу вбачається, що позивач [PERSON] як на одну з підстав розірвання шлюбу вказала на неприязність відносин з відповідачем. Зі своєї сторони відповідач у поданій в канцелярію суду заяві позов визнав, тим самим фактично підтвердив існування уже на той час між ним і позивачем таких неприязних відносин. Тому, враховуючи такі стосунки сторін на момент відчуження автомобіля, суд не має підстав вважати, що при укладенні цього договору відповідач діяв за згодою позивача як другого з подружжя і що такий правочин вчинявся в інтересах сім`ї. З цих же мотивів є безпідставними твердження відповідача про використання позивачем належної їй грошової частки від продажу автомобіля на власний розсуд. Зважаючи на викладене, надані відповідачем розписки щодо грошової позики на придбання автомобіля і його доводи про відчуження автомобіля зі згоди позивача суд у спірних правовідносинах до уваги не приймає, Таким чином, до складу об`єктів права спільної сумісної власності сторін як подружжя входить дві квартири № 4 , [ADDRESS] та два автомобілі "ВАЗ" і "Равон", який був відчужений відповідачем без згоди позивача. За змістом ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч.1 ст.71 ЦК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до висновків експерта-оцінювача від 15 листопада 2019 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 195 755,00 гривень, квартири № 10 за цією ж адресою - 171 534,00 гривень. Відповідач не надав інших доказів щодо вартості цього майна, хоча у відзиві покликався на їх надання, тому при поділі майна суд приймає до уваги вище вказані надані позивачем висновки. Визначену позивачем вартість автомобіля "ВАЗ" у 45 609,00 гривень відповідач не заперечив, тому її належить вважати такою, що погоджена сторонами. Вартість автомобіля "Равон" для поділу (компенсації Ѕ вартості внаслідок відчуження) позивач визначила по ціні на момент його придбання 21 листопада 2017 року у 210 800,00 гривень. Відповідач таку вартість заперечував з огляду на експлуатацію автомобіля упродовж двох років в інтересах сім`ї, відповідно, його природну амортизацію, внаслідок чого вартість автомобіля знизилась. Доказів ринкової вартості автомобіля, як того вимагає закон, сторона позивача не надала, тому суд приймає до уваги зазначену у договорі купівлі-продажу вартість 130 000,00 гривень, за яку автомобіль був проданий. Таким чином, загальна вартість об`єктів спільної сумісної власності сторін становить 542 898,00 гривень (195 755,00 + 171 534,00 + 45 609,00 + 130 000,00), відповідно грошова частка кожної сторони у цьому майні становить 271 449,00 гривень. У частині 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При поділі майна сторін суд враховує залишення проживання найменшої дитини сторін з позивачем, двох старших дітей, з який син [PERSON] хворіє і потребує лікування, - з відповідачем, наявність у відповідача на праві особистої приватної власності ще однієї квартири [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26 липня 2016 року та інформацією з Державного реєстру речових прав від 28 жовтня 2019 року, а також висловлену позицію сторін щодо поділу між ними майна, та вважає відсутніми підстави для відступлення від засади рівності їх часток, передбачених ч.ч.2, 3 ст.70 СК України. Спір між сторонами фактично зводиться не до поділу самих об`єктів права спільної сумісної власності, а стосовно їх вартості. Вартість цього майна встановлена судом на підставі наявних у справі належних та допустимих доказів, тому й приймається за основу при вирішенні спору. За таких обставин, враховуючи позицію сторін щодо поділу існуючого майна (двох квартир, автомобіля "ВАЗ") та вартість відчуженого автомобіля "Равон", суд вважає необхідних провести поділ майна наступним чином: -у власність позивача [PERSON] відвести квартиру [ADDRESS] та автомобіль "ВАЗ" (загальна вартість цього майна - 217 143,00 гривень), а у власність відповідача [PERSON] - квартиру [ADDRESS] (195 755,00 гривень); -враховуючи належну позивачу грошову частку від продажу автомобіля "Равон" в сумі 65 000,00 гривень, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню всього 54 306,00 гривень такої компенсації з огляду на рівність часток кожної сторони по 271 449,00 гривень і проведеного взаємозаліку (вартість майна позивача - 282 143,00 гривень (217 143 + 65 000); вартість майна відповідача - 260 755 гривень (195755,00 + 65000); різниця у рівності часток - 10 694,00 гривень; сума компенсації позивачу - 54 306,00 гривень (65 000 - 10 694)). Внесення позивачем коштів на депозитний рахунок суду в якості компенсації відповідачу 1/2 вартості автомобіля "ВАЗ" у відповідності до ч.ч.4, 5 ст.71 СК України не вимагається, оскільки при такому розподілі у його кінцевому взаємозаліку грошове компенсаційне зобов`язання виникає у відповідача перед позивачем. Також не вимагається виконання такого обов`язку й у відповідача, оскільки з нього підлягає стягненню в порядку компенсації 1/2 вартості автомобіля "Равон" з урахуванням проведеного грошового взаємозаліку, тобто неіснуючого майна внаслідок його відчуження, а положення ч.ч.4, 5 ст.71 СК України застосовується до наявного в натурі у власності подружжя майна. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що вимоги позивача по своїй суті є обґрунтованими і доведеними, проте з огляду на встановлену вартість спірного майна і проведення розподілу згідно такої вартості, заявлені нею вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог із розрахунку задоволення 87,06 % таких вимог. Судові витрати позивача складаються зі сплаченого судового збору, витрат на професійну правничу допомогу та залучення спеціаліста для проведення товарознавчої оцінки майна (квартир). За подання позову до суду позивач сплатила 4 840,00 гривень судового збору. У зв`язку із зменшення першочергово заявлених позовних вимог представник позивача зробила заяву про повернення зайво сплаченого судового збору в сумі 1 721,51 гривень. Така заява відповідає п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", тому підлягає задоволенню. У зв`язку із цим до стягнення з відповідача підлягає 2 714,96 гривень (4 840,00 - 1 721,51 = 3 118,49 х 0,8706). Витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 4 960,00 гривень належним чином документально підтверджені (договором про надання правничої допомоги № 054 від 25 листопада 2019 року і додатковою угодою до неї № 1, актами прийому-передачі виконаних робіт від 11 грудня 2019 року та від 17 червня 2020 року, квитанціями про оплату № 11 від 11 грудня 2019 року та №006-1 від 17 червня 2020 року), зазначений в актах виконаних робіт обсяг наданих правничих послуг відповідає матеріалам справи, надання цих послуг і їх вартість відповідачем не оспорені. Отже, за ці витрати з відповідача належить стягнути 4 318,18 (4960 х 0,8706). Відповідно до довідки експерта-оцінювача [PERSON] позивач за оцінку трьох квартир сплатила 1 000,00 гривень. Проте, враховуюче подальше зменшення позовних вимог та виключення з предмета позову однієї квартири, вартість проведених оцінок майна належить враховувати лише стосовно двох квартир в загальній сумі 666,67 гривень. Висновки щодо цих оцінок відповідачем не спростовані, вони взяті судом до уваги в повному обсязі стосовно двох спірних квартир, тому ці витрати належить покласти на відповідача. Таким чином, загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 7 699,81 гривень.

Outcome: partial