Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та скасування запису про його реєстрацію, посилаючись на те, що 14 липня 2013 року помер її батько [PERSON]. Після смерті батька позивач на початку вересня 2013 року в документах померлого виявила заповіт, посвідчений секретарем виконкому Троянською сільською радою Голованівського району Кіровоградської області [PERSON] 03.01.2006 року та зареєстрований в реєстрі за №2, згідно якого її батько заповів сину позивача [PERSON] усі права та обов'язки, які належали йому на момент складання заповіту та усі права і обов'язки, які могли б належати йому у майбутньому, усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось. Позивач зазначає, що раніше ні їй, ні її братові [PERSON], а також ні відповідачу, не було відомо про існування зазначеного заповіту, тоді як їх батько [PERSON] завжди говорив про своє бажання, щоб після смерті все майно перейшло в рівних долях на своїх дітей, тобто на позивача та [PERSON] Позивач вказує, що оглянувши зазначений заповіт, вона разом з братом [PERSON] виявили невідповідність підпису в графі "підпис", що повністю різниться з підписом їх батька, здійсненого останнім у інших документах, які залишились після його смерті. Така невідповідність вбачається навіть візуально і без проведення будь-яких почеркознавчих експертиз. Позивач припускає, що батько дійсно міг з'явитись в сільській раді, однак якщо припустити, що замість нього підпис здійснила інша особа, то в заповіті мають бути зазначені причини з яких батько не міг підписати особисто заповіт, тоді як таких відомостей заповіт не містить, і не містить навіть прізвища біля підпису заповідача. Позивач вказує, що зазначений заповіт є недійсним, оскільки укладений без волевиявлення заповідача. Позивач, її брат [PERSON] та відповідач, всі разом звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, однак спадщину не оформили у зв'язку з розумінням, що сумнівна наявність зазначеного заповіту не відповідає відомій волі покійного. У зв'язку з наведеним, позивач просить поновити строк для подачі до суду позовної заяви, визнати недійсним заповіт, складений 03.01.2006 року [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчений секретарем Троянської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2 та скасувати про нього запис в Журналі реєстрації нотаріальних дій. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила позов задовольнити з підстав, зазначених в позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Представник третьої особи Троянської сільської ради в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, заперечень не має. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, зазначивши, що спірний заповіт має бути визнаний недійсним, оскільки не підписувався [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, третьої особи [PERSON], представника третьої особи, покази свідків та вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання правочину недійсним. Відповідно до частин 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За нормами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підстави недійсності заповіту визначено ст. 1257 ЦК України, частинами першою та другою якої встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, оскільки стверджує, що такий порушує її права на спадкування за законом після смерті батька [PERSON]. Судом встановлено, що 03 січня 2006 року секретарем Троянської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області [PERSON] посвідчено заповіт від [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2, який на випадок своєї смерті заповів [PERSON] усі свої права та обов'язки, які належали йому на момент складання заповіту, а також ті права і обов'язки, які могли б належати йому у майбутньому, усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право (а.с. 27). 14 липня 2013 року в с. Троянка Голованівського району Кіровоградської області помер [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії І-ОЛ №171671, виданого 15.07.2013 року виконкомом Троянської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області (а.с. 26). Згідно копії свідоцтва про народження позивача серії "ЯЭ" №907444, виданого 05.12.1956 року Троянською сільською радою Голованівського району Кіровоградської області (а.с. 29), яка після одруження з [PERSON] згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ОЛ №403763, виданого 21.12.1985 року виконкомом Троянської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, змінили прізвище з "Берловська" на "Кучеренко" (а.с. 30), її батьком значиться: [PERSON]. Відповідно до наданої приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] копії спадкової справи №2/2014 року, заведеної після смерті [PERSON], з заявами про прийняття спадщини звернулись: за заповітом - [PERSON], [INFO], за законом [PERSON], [INFO], за законом [PERSON], [INFO]; відомості про інших спадкоємців відсутні; Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 75-89). Під час розгляду справи за клопотанням позивача було призначено судово-почеркознавчу експертизу з метою підтвердження чи спростування доводів позивача про те, що спірний заповіт [PERSON] не підписувався, за наслідками чого до суду надійшов висновок №92/17 судово-почеркознавчої експертизи, в якому експерт прийшов до висновку про неможливість визначення чи дійсно підписувався спірний заповіт [PERSON] або іншою особою, оскільки при дослідженні підпису, що міститься в спірному заповіті та інших наданих на дослідження документах, в яким є підпис [PERSON], маються як деякі збіжності окремих ознак почерку (форми і напрямку рухів при виконанні заключної частини розчерку, форми рухів при поєднанні елементів літери "Б", так і розбіжності загального вигляду, темпу, ступеню порушень координації рухів, а також окремих ознак (напрямку рухів при виконанні овального елемента літери "Б", взаємного розміщення поздовжніх осей літери "Н" та розчерку) (а.с. 117-121). Отже, як зазначено в експертному висновку підтвердити факт, що саме [PERSON] підписував спірний заповіт не можливо, тоді як і не можливо спростувати цей факт. Згідно зі ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Висновок експерта згідно ст. 57 ЦПК України, є одним з доказів на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, якому суд дає належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Пленум Верховного [PERSON] України в п. 3 постанови від 30 травня 1997 року №8\~"Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" роз'яснив судам, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Як вбачається з довідки за №1196, виданої 09.10.2017 року Троянською сільською радою Голованівського району Кіровоградської області, [PERSON] дійсно був зареєстрований [INFO], але не проживав за цією адресою з 05.12.2005 року по день смерті 14.07.2013 року (а.с. 135). В той час згідно з довідкою за №187, виданої 09.10.2017 року Наливайківською сільською радою Голованівського району Кіровоградської області, [PERSON] з 05.12.2005 року по день смерті 14.07.2013 року проживав [INFO] (а.с. 136). Допитаний в судовому засіданні згідно ст. 184 ЦПК України в якості свідка третя особа [PERSON] суду показав, що після смерті матері він 05.12.2005 року забрав до себе проживати батька [PERSON], який до дня смерті завжди проживав у нього, батька також навідувала його сестра [PERSON] Перед смертю батько хотів, щоб він з сестрою успадкували майно батька та матері, однак з часом стало відомо про спірний заповіт. Напередодні осені інколи возив батька до с. Троянка Голованівського району з метою переукладення договорів оренди землі, однак не возив батька до Троянської сільської ради з метою складання заповіту, тоді як Троянська сільська рада знаходиться приблизно на відстані восьми кілометрів від місця його проживання. Крім того, батько був ветераном великої вітчизняної війни. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що з 03.03.2006 року працює головою Наливайківської сільської ради Голованівського району, а до цього часу працювала секретарем цієї ж ради. З кінця 2005 року [PERSON] забрав до себе на проживання в [INFO] свого батька [PERSON], який проживав з ним до дня своєї смерті, однак місце проживання батька було зареєстроване в [INFO]. В той час коли батько проживав в с. Наливайка, до нього як до ветерана війни приблизно один раз в квартал навідувались представники сільської ради. Про долю свого майна чи про наявність заповіту [PERSON] ніколи не розповідав. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що з 2007 року по 2015 рік працював головою ради Голованівської районної організації ветеранів, і в цей час неодноразово відвідував та спілкувався з [PERSON], який проживав у свого сина [PERSON] в с. Наливайка Голованівського району. Про долю свого майна чи про наявність заповіту [PERSON] ніколи не розповідав. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що спірний заповіт [PERSON] особисто не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення заповіту і є підставою для визнання правочину недійсним в зв'язку з відсутністю волевиявлення сторони правочину. Про відсутність волевиявлення [PERSON] на укладення спірного заповіту свідчить висновок експерта, разом з іншими доказами: довідками сільських рад про те, що [PERSON] з 2005 року і по день смерті проживав у іншому населеному пункту, ніж в тому, де було посвідчено спірний заповіт, а також підтверджується показами свідків. Відповідач позов визнав повністю, не заперечуючи недійсності заповіту. Конституція України (ст. 41) та статті 316-319, 321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід'ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського [PERSON] з прав людини, які національні суди, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського [PERSON] з прав людини», повинні застосовувати як джерело права. Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 29.11.1991 року у справі "[PERSON] Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначив, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. За змістом ст. 13 Конвенції на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (рішення Європейського [PERSON] з прав людини від 26.10.2000 року у справі «Кудла проти Польщі»). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірний зареєстрований заповіт не відповідає чинному законодавству, оскільки укладений без волевиявлення заповідача, а тому має бути визнаний недійсним, а запис про його реєстрацію - скасований, з метою захисту права власності позивача, як спадкоємця за законом першої черги після смерті батька [PERSON] Суд не знаходить підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності та поновлення такого строку, оскільки позивачем суду не надано переконливих доказів на підтвердження цього, а залишення позову позивача по цивільній справі №386/931/16-ц (а.с. 18) без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. В той час суд не застосовує сплив позовної давності за нормами ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки про це не заявлено стороною у спорі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Позивачем не заявлено вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved