Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

12 жовтня 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Затоківської селищної ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно вказала, що 03.03.2012 року між нею та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу бази відпочинку "Мечта", що складається з будинків відпочинку: літ. "А", літ. "Б", літ. "В", літ. "Г", літ. "Д", літ. "Є", літ. "Ж", літ. "З", літ. "І", альтанок літ. "Л" та "М", споруд № 1-4 на земельній ділянці площею 0,37 га по вул. Лазурній, 101 смт.Затока м.Білгород-Дністрвоський Одеської області. Посилаючись на те, що вона свої зобов'язання за договором виконала, а саме сплатила за придбану базу відпочинку "Мечта" 20000 грн., а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, позивачка на підставі ст.220 ЦК України просила визнати договір купівлі-продажу бази відпочинку "Мечта" дійсним та визнати за нею право власності. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2012 року було закрито провадження у справі у зв'язку з визнанням мирової угоди (а.с.89-90). 28 лютого 2014 року апеляційним судом Одеської області було винесено ухвалу, якою скасовано ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2012 року про затвердження мирової угоди та закриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Затоківської селищної ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно, справу передано на новий розгляд до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.171-175) У судовому засіданні представник відповідача-Затоківської селищної ради проти задоволення позовних вимог заперечував. Позивач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 березня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, у відповідності до умов якого [PERSON] зобов'язався в строк до 08.03.2012 року засвідчити договір нотаріально та своєчасно в строк до 3-х днів після укладення договору та його нотаріального посвідчення передати об'єкт згідно акту прийома-передачі, а [PERSON] в свою чергу зобов'язалася своєчасно на протязі 3-х днів після укладення договору здійснити оплату вартості бази відпочинку "Мечта" у розмірі 20000 грн. (а.с.4-5). У підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором, [PERSON] надала до матеріалів справи гарантійний лист про отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 20000 грн . (а.с.6). Натомість,як стверджує позивач у своєму позові, [PERSON] фактично передавши позивачу спірне майно, свої зобов'язання щодо здійснення дій по нотаріальному посвідченню та реєстрації договору до цього часу не виконав. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Нормою ч.2 ст.220 ЦК України передбачено, що, якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Однак слід зазначити, що згідно зі ст. 657 ЦК України(чинной на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч.3 ст. 640 ЦК України (чинной на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Тобто, з державною реєстрацією правочину в розумінні ст. 210 ЦК України відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України закон пов'язує визначення моменту укладення договору, а відтак і набуття сторонами прав і обов'язків за договором житла. Так, п.п. 5,6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недоодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Проте, правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо він за вимогами закону підлягає такій реєстрації, не є вчиненим і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. У зв'язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. За таких обставин вбачається, що договір купівлі-продажу спірної бази відпочинку оформлений та підписаний сторонами 03 березня 2012 року у простій письмовій формі в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України не є вчиненим, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину. Враховуючи вищезазначене, сукупність зібраних та досліджених судом доказів свідчить про те, що в установленому законом порядку договір купівлі-продажу бази відпочинку "Мечта" від 03.03.2012 року між сторонами по справі не укладався, а з зазначених позивачем доводів правові підстави для визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем відсутні.

Outcome: dismissed