Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

В липні 2020 року позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Меланчук Ігор Віталійович звернувся з позовом до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГЫРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Мотивуючи свою заяву тим, що він перебував в трудових відносинах з ПрАТ «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ». 24 липня 1996 року з ним трапився нещасний випадок, внаслідок якого отримав тілесні ушкодження. Згідно з актом розслідування причин нещасного випадку, то основною причиною є раптовий вивал породи на незахищену від вивітрювання ділянку, таким чином нещасний випадок стрався внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та обумовлений неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Висновком ЛТЕК від 26.02.1997 року позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та третю групу інвалідності. При неодноразових переоглядах позивачу було підтверджено 50 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 29.06.2016 року позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та підтверджено третю групу інвалідності з 01.07.2016 року - БЕЗСТРОКОВО. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я та порушилися нормальні його життєві зв`язки , від перенесеної травми позивача постійно турбує гострий біль в тім`яній області лівої потиличної області, відчуття оніміння потиличної області, похитування при ходьбі, нудота, зниження пам`яті, загальна слабкість, що завдає йому психологічний дискомфорт та моральні страждання. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 236 150 грн., яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.07.2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що відповідач ПАТ «ЦГЗК» не є правонаступником по справі, оскільки позивач до отримання ушкодження здоров`я не працював на підприємстві відповідача. В період з 04.09.1984 року по 29.11.1999 року позивач працював на підприємстві ш. ім. Орджонікідзе, яка входила до Рудоуправління ім. Леніна Об`єднання «Кривбасруда». У 1997 році позивачу було встановлено професійне захворювання. З 01.01.1999 року ш. ім. Орджонікідзе була передана в строкове користування ВАТ «ЦГЗК» за договором оренди,який у листопаді 2001 року був припинений. 09.11.2001 року між ВАТ «КЗРК» і ВАТ «ЦГЗК» було укладено договір купівлі продажу, за яким у власність перейшло майно цілісного комплексу « шахта імені Орджонікідзе». Зважаючи на те,що позивачем отримано професійне захворювання у 1996 році, то відповідач не відповідає за жодними зобов`язаннями держави в особі будь-яких підприємств , крім «Центрального гірничо-збагачувального комбінату». Звернули увагу суду, що позивачу встановлено професійне захворювання в 1997 році внаслідок нещасного випадку, що стався з ним під час перебування в трудових відносинах з рудоуправлінням ім. Леніна Об`єднання «Кривбасруда». Відповідно до норм діючого законодавства моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала. Отже права та законні інтереси з боку ПрАТ «ЦГЗК» не порушувалися та підприємство відповідача не є заподіювачем моральної шкоди. Крім того, зазначають, що після нещасного випадку, що стався 24.07.1996 року та після встановлення у позивача вперше стійкої втрати професійної працездатності у 1997 році, позивача [PERSON] було переведено на роботу з нормальними умовами праці, позбавлену будь - яких ризиків для його здоров`я. Після отримання професійного захворювання [PERSON] продовжував працювати. Щодо нещасного випадку, який стався з позивачем 24.07.1996 року звернули увагу суду, що в акті № 10 про нещасний випадок не зазначено винних осіб, зокрема підприємство ПрАТ «ЦГЗК», а нещасний випадок був спричинений природними явищами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25). Судом встановлено, що [PERSON] з 17.04.1982 року по 29.09.2001 року працював на різних посадах на підприємстві ПрАТ «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ». 29 вересня 2001 року звільнений за власним бажанням, по виходу на пенсію за віком на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с. 33-40). 24 липня 1996 року на підприємстві відповідача стався нещасний випадок при виконанні трудових обов`язків [PERSON] , про що 26 липня 1996 року складено акт Форми Н-1про нещасний випадок № 10, згідно висновку комісії нещасний випадок через раптовий вивал породи зі стопки висячого боку і покрівлі штреку на незахищену від вивітрювання ділянки. Винних осіб не встановлено (а.с.18-21). Сторонами не заперечується, що згідно виписок: з акту ЛТЕК від 26.02.1997 року, виписки з акту ЛТЕК від 25.03.1998 року, Позивачу [PERSON] спочатку було встановлено 50 % втрати професійної працездатності, внаслідок трудового каліцтва та встановлено третю групу інвалідності. При переогляді в травні 1999 року позивачу встановили 25% втрати професійної працездатності без встановлення групи інвалідності. А пізніше згідно з виписки акту ЛТЕК від 26.04.2000 року, виписки з акту ЛТЕК від 11.04.2001 року позивачу знову було визначено 50 % втрати професійної працездатності у зв`язку із каліцтвом та встановлено третю групу інвалідності (а.с.9-15). Висновком МСЕК від 29.06.2016 року позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності - 50%, внаслідок трудового каліцтва та встановлено третю групу інвалідності, з 01.07.2016 року - БЕЗСТРОКОВО (а.с.16-17). Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 3 Конституції України закріплено: людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Частиною 1 статті 17Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено: суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу встановлено наявність ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно із ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, приписами ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями3і8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» закріплено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23 615,00 грн., а максимальний 944 600,00 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Щодо посилань представника відповідача на те, що позивач не є належним відповідачем, суд вважає їх необґрунтованими оскільки судовими рішеннями неодноразово встановлювався факт правонаступництва ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» всіх прав та обов`язків шахти Орджонікідзе Рудоуправління ім. Леніна Об`єднання «Кривбасруда», і такі обставини, відповідно до приписів ч.3 ст. 82 ЦПК України, визнані судом загальновідомими, і не потребують доказування. Правовий висновок про те, що ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» є правонаступником прав та обов`язків шахти імені Орджонікідзе ДВО «Кривбасруда» викладено у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 215/ 3136/17 (провадження № 61-815св17), постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №212/7747/16-ц (провадження № 61-11376св18). Тому доводи ПрАТ «ЦГЗК» про відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди через відсутність правонаступництва, судом відхиляються. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань та він тривалий час сумлінно працював на підприємстві відповідача, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 50% встановленням третьої групи інвалідності, тому суд вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 80 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Вищезазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») та Практичною інструкцією по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженою Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Позивача [PERSON] згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840,80 гривень.

Outcome: partial