Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де треті особи - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, Солонянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову посилалася на те, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано Зачепилівським районним судом Харківської області від 04.01.2011. Від шлюбу народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . З часу розлучення відповідач проживає окремо і батьківські обов`язки щодо дитини не виконує, не піклується про неї, коштів на утримання не надає, не цікавиться її успіхами, не піклується про її духовний та фізичний розвиток. Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 02.12.2010 з відповідача на її користь на утримання сина стягнено аліменти, проте відповідач їх не сплачує, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка складає розмір 78536,67 грн. Враховуючи вимоги СК України, просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів в розмірі 23972,19 грн. (а.с.2-7). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м, Дніпропетровська від 18 січня 2019 року справу прийнято до розгляду та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.28). Протокольною ухвалою суду від 29.01.2019 до участі у справі в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Солонянської районної державної адміністрації (а.с.30). Протокольною ухвалою суду від 19.02.2019 замінено третю особу - Службу у справах дітей Солонянської районної державної адміністрації належною стороною виконавчим комітетом Солонянської селищної ради, задоволено клопотання сторони позивача про допит свідків (а.с.84-85). Ухвалою суду від 04 березня 2019 року задоволено клопотання сторони відповідача та витребувано з Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» інформацію щодо перерахування [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на рахунок/рахунки [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , грошових коштів за період з 01 грудня 2010 року по теперішній час, вирішено клопотання сторони позивача про допит свідків (а.с.102, 103-104). Ухвалою суду від 10 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду (а.с.147). 27 травня 2019 року справу розглянуто по суті з ухваленням судового рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав викладених в позові. Зокрема пояснила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано. Від шлюбу у сторін народився син. На теперішній час вона вважає, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, має заборгованість по аліментам, а тому є всі підстави для позбавлення його батьківських прав. Відповідач [PERSON] позов не визнав у повному обсязі, підтримавши наданий відзив на позов, пояснивши, що аліменти ним сплачуються, проте декілька разів позивач змінювала карточку АТ КБ «ПриватБанк». Крім того, позивач змінила місце проживання дитини, яке він не знав і не міг дізнатися, змінювала номер телефону. Саме коли позивач дізналася про те, що він проживає з іншою жінкою, вона перестала давати сина. Вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, а тому просив у задоволенні позову відмовити (а.с.41-44). Представник відповідача адвокат Булкіна О.І. позов не визнала в повному обсязі, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження повних вимог. Саме Крім того, просила суд врахувати наявність постанови державного виконавця Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22.11.2018, якою накладено штраф на [PERSON] в порядку ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», а згідно вимог ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Просила суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради Кривич Ю.Ю. суду пояснила, що просить при розгляді позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав врахувати наданий висновок, надавши батькові можливість спілкування з дитиною. Що стосується вимог про стягнення пені, то просила вирішити ці вимоги відповідно до норм чинного законодавства. Представники третіх осіб - Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та виконавчого комітету Солонянської селищної ради до суду надали заяви щодо розгляду справи за їх відсутності та вирішення позову відповідно до закону. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що з 28 березня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 04.01.2011, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, копією рішення суду (а.с.9, 19). Від шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8). Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю та знаходиться на її утримання та вихованні. Висновком Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради №4/4-345 від 17 березня 2019 року визнано недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1985 року народження, відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.124-126). У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 (набрала чинності для України 02.09.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.16 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (з послідуючими змінами та доповненнями), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Практика Європейського суду з прав людини (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі "М.С. проти України" Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Крім зазначено, суд також бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач [PERSON] просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] з підстав ухилення від виконання ним своїх обов`язків по вихованню дитини. Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] зазначав, що він має бажання брати участь у вихованні своєї дитини і брав таку участь доки позивач не змінила місце проживання дитини без його відома. Крім того, судом також було допитано свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що працювала нянечкою у дитячому садочку, який відвідував син сторін, батька вона жодного разу не бачила. Протягом навчання дитини у 2,3 та 4 класі, вона забирає дитину зі школи в дні коли працює мати дитини. Одного разу вона побачила у дитини гроші, і він їй пояснив, що був у бабусі і батька. Свідок також бачила СМС-повідомлення від батька на телефоні сина. Свідок [PERSON] пояснила, що з лютого 2016 року вона проживає разом з [PERSON] і дитина відвідувала і їх і бабусю. Дитину всі люблять, не ображають, чому потім позивач перестала давати дитину, вона пояснити не може. Свідок [PERSON] суду пояснила, що до березня 2017 року проблем у спілкуванні з онуком не було. Чому виникли проблеми і їм перестали давати дитину з березня 2017 року, вона пояснити не може. До лютого 2019 року, поки у дитини не поламався мобільний телефон, вона з ним спілкувалася по телефону. Свідок [PERSON] пояснила, що завжди були нормальні стосунки у родині, потім [PERSON] і [PERSON] розлучилися. Дитині і батько і бабуся допомагали як могли і спілкувалися з дитиною. Судом також вислухано думку дитини сторін - [PERSON] , який пояснив, що любить і маму, і татка, і обох бабусь і хоче спілкуватися зі всіма. Підсумовуючи наведене, враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що стороною позивача не доведено наявність підстав для застосування крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав, а тому у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав слід відмовити. Що стосується позовних вимог про стягнення пені, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Як вбачається з вищезазначеного, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 березня 2009 року по 04 січня 2011 року. Від шлюбу [INFO] народився син - [PERSON] . Зечепилівським районним судом Харківської області 02 грудня 2010 року ухвалено рішення, яким стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі ј частини його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову до досягнення сином сторін повноліття (а.с.20). Зазначене рішення належним чином не виконується, у зв`язку з чим виникла заборгованість зі сплати аліментів. За розрахунками державного виконавця Солонянського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області станом на 01.04.2019 заборгованість склала 51250,85 грн. Розмір наявної заборгованості відповідачем визнано в судовому засіданні, проте зазначено про сплату ним ще 16000 грн., які не враховано у довідці. Із довідок державного виконавця Солонянського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області вбачається, що аліменти сплачуються не регулярно та не в повному обсязі, що і призвело до утворення заборгованості. За ч.1 ст.196 СК України у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Так, постановою державного виконавця Солонянського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 22.11.2018

Outcome: partial