Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

\~Позивачка звернулася з даним позовом до суду до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, посилаючись на те, що 29 листопада 2014 року уклала шлюб з відповідачем по справі, який зареєстровано у Кіровському відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Останнім часом сімейні відносини між сторонами погіршилися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Дитина проживає біля матері. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Позивачка в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить не надавати строк для примирення. Судові витрати віднести за рахунок відповідача. Відповідач в судове засідання не зявився про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Надіслав до суду клопотання в якому просить розгляд справи провести у його відсутність. Позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає, в частині позовних вимог про стягнення аліментів визнає частково, в розмірі 800.00 грн. До клопотання надіслав заперечення проти позову в якому зазначив, що викладені позивачкою в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, він завжди добровільно надавав сину матеріальну допомогу та бажає надавати допомогу і в подальшому, але на даний час від офіційно не працює, має незначний неофіційний заробіток, тому вважає, що сплата аліментів в розмірі 1500.00 грн. є завеликою, просить суд задовольнити позов в частині стягнення аліментів в розмірі 800.00 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню так, як в судовому засіданні встановлено наступні обставини. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами стосуються припинення шлюбу та мають регулюватися положеннями глави 11 Сімейного кодексу України. Відповідно до положень ст.ст. 104, 105 СК України шлюб може бути припинений шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу і що має місце у даному випадку. 29 листопада 2014 року позивачка уклала шлюб з відповідачем по справі, який зареєстровано у Кіровському відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 848, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 5). Шлюб укладено сторонами вперше. Від шлюбу сторони по справі мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Однак, подружнє життя у сторін по справі не склалося, останнім часом між ними виникли конфлікти по різним побутовим питанням, зумовлені несхожістю їхніх характерів. На даний час вони припинили шлюбні відносини. Примирення між сторонами неможливе. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Згідно ч.3 статті 105 СК України шлюб припиняється\~ внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя, як того вимагають положення ст.111 СК України, суд не вбачає. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка а тому, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне проживання і збереження сімї ними неможливе.\~\~\~\~\~\~\~ Оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що існування шлюбних відносин між сторонами спору суперечить їх інтересам і що має істотне значення та є самостійною підставою для задоволення позової вимоги про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обовязків батьків щодо своїх дітей, передбаченого ст.141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, у відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією ГА ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 року. Установленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст.51 Конституції України, ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 180-184,191 СК України. Відповідно до ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789-Х11 від 27.02.1991 року), батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Судом встановлено, не заперечується стронами та підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ОЛ №170963 виданого 30 січня 2015 року відділом РАЦС реєстраційної служби Новоукраїнського РУЮ у Кіровоградській області, що [PERSON] та [PERSON], являються батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 7). На даний час сторони по справі однією сімєю не проживають. Після припинення шлюбних відносин, малолітній син [PERSON], проживає біля позивачки та знаходиться на її утриманні. \~ Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В частинах 2, 3 ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Частиною 1 ст. 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тобто спосіб стягнення аліментім визначає виключно стягувач, а не суд. Відповідно ч.ч. 2, 3 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01 грудня 2017 року, прожитковий мінімум на одну особу: дитину віком до 6 років становить - 1492 грн. Відповідно нормам СК України, аліменти на утримання дитини стягуються не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що в даному випадку становить 746.00 грн., (на дитину віком до 6 років), але під час ухвалення даного рішення суд враховує, що з 01 січня 2018 року прожитковий мінімум на дітей, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» до 30 червня 2018 року буде без змін. У відповідності до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач на даний час офіційно не працює, є особою працездатного віку, не є інвалідом. \~ \~ \~ \~ Судом, встановлено, що дитина перебуває на повному утриманні матері, вихованням сина займається позивачка. Батько не приймає участі у вихованні сина, станом здоров'я дитини не цікавиться, не надав суду доказів про відсутність рухомого чи нерухомого майна, грошових коштів. Враховуючи вище викладені обставини справи та зазначені вимоги сімейного законодавства, часткове визнання позовних вимог відповідачем у розмірі 800 грн., суд приходить до висновку, що достатнім розміром стягуваних аліментів на утримання сина буде розмір у твердій грошовій сумі в розмірі 1000.00 грн., в зв'язку із чим вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно із вхідним штампом Новоукраїнського районного суду позивач звернулася до суду із позовною заявою 20 листопада 2017 року. Таким чином, з оглядом на вищевказану норму матеріального закону, аліменти потрібно стягувати з відповідача, починаючи з 20 листопада 2017 року. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави, підлягає стягненню судовий збір по справі (дві позовні вимоги) в розмірі 1280,00 грн.

Outcome: partial