Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту також - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі по тексту також - відповідач), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить поділити спільне майно подружжя шляхом виділення позивачу у власність автомобіля марки "NISSAN", моделі "X-TRAIL" 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а відповідачу визначити компенсацію 1/3 вартості спірного автомобіля в сумі 112366 грн 67 коп, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Позовна заява мотивована тим, що 05.05.2011 між позивачем та відповідачем укладено шлюб. У шлюбі народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу набуто майно, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, а саме: легковий автомобіль марки "NISSAN", моделі "X-TRAIL" 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ринкова вартість якого на час подачі позову становила 337100 грн., що стверджується Звітом про незалежну оцінку. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Враховуючи те, що спірний автомобіль придбано позивачем та відповідачем під час перебування у шлюбі (тобто, дане майно є спільним майном подружжя), а також беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, яка залишається проживати з позивачем, відповідно до вимог ч. 3 ст. 70 СК України, [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить виділити їй у власність автомобіля марки "NISSAN", моделі "X-TRAIL" 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , з сплатою компенсації відповідачу. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 06 липня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 12 жовтня 2020 року справу передано за підсудністю до Любарського районного суду Житомирської області. Ухвалою судді Любарського районного суду Житомирської області Носача В.М. від 30 грудня 2020 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя. У поданому відзиві відповідач вказує, що спірний автомобіль є його особистою власністю, оскільки придбаний частково за власні кошти в розмірі 7400 дол США, які він отримав від продажу особистого автомобіля Nissan Note, а частину коштів в сумі 28 000 дол США він отримав під розписку від [PERSON] в позику і буде повертати їх починаючи з 2021 року без участі позивачки. З огляду на викладене, просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . У відповіді на відзив представник позивача адвокат Арапов О.О. вказує, що доходи, отриманні [PERSON] за час його спільного проживання у шлюбі з позивачкою, в тому числі дохід, отриманий ним 16.10.2014 в сумі 7400 дол США від продажу автомобіля марки Nissan Note 1.4, є об`єктом їх спільної сумісної власності. Крім того, представником позивача вказано, що спірне майно придбано також і за кошти позивача, оскільки 15.10.2014 нею було взято в борг для остаточної оплати за придбання автомобіля грошові кошти в сумі 16000 дол США у своєї матері, що підтверджується відповідною розпискою. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходило. Ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Крім того вказав, що спірний автомобіль використовується позивачкою для відвезення дочки до дитячого садочка, чоловік сплачує на утримання лише встановлені судом аліменти та будь-якої іншої допомоги на утримання дочки не надає, а тому вважає за доцільне залишити спірний автомобіль у власності позивача, виплативши чоловіку компенсацію за його частку з урахуванням її зменшення. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того вказав, що наданий позивачем Звіт про незалежну оцінку спірного автомобіля є неналежним доказом, оскільки вказана в ньому вартість є явно заниженою. Також вказав, що позивач, за час спільного проживання з відповідачем, не працювала, власного доходу не мала, що свідчить про те, що спірний автомобіль купувався виключно за власні кошти відповідача. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 05 травня 2011 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №458. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої значаться [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження від 09 жовтня 2018 року, серії [NUMBER] , актовий запис №75. Під час шлюбу сторони набули у власність автомобіля марки "NISSAN", моделі "X-TRAIL" 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований за [PERSON] . Згідно Звіту про незалежну оцінку легкового автомобіля марки "NISSAN", моделі "X-TRAIL" 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , його вартість на час подання позовної заяви становила 337100 грн. Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 04 серпня 2020 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Вважаючи, що автомобіль марки "NISSAN", моделі "X-TRAIL" 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя, позивач звернулась до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В пунктах 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року (далі по тексту - Постанова Пленуму) встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 наведеної Постанови Пленуму передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За змістом п. 25 Постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України наведених у цивільних справах № 6-2670цс16, № 6037цс13, № 6-2784цс15. Згідно правових позицій відображених у постановах Верховного Суду України при розгляді справ за № 6-2641 цс 15, № 6-2333 цс 15, статус спільної сумісної власності визначається наступними критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Судом встановлено, що відповідачу на праві власності належав автомобіль марки Nissan Note 1.4 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] . Згідно положення ч. 1 ст. 57 СК України, даний автомобіль являвся особистою власністю [PERSON] , оскільки був придбаний у 2008 року, тобто, набутий ним до шлюбу з позивачкою, що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 172). Згідно довідки територіального сервісного центру МВС №1841 №82 від 21 січня 2021 року вбачається, що громадянин [PERSON] 16.10.2014 продав громадянину [PERSON] транспортний засіб Nissan Note 1.4, 2008 року випуску (а.с. 186). Згідно наявних розписок (а.с. 184-185) вбачається, що 16.10.2014 [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв від останнього 7400 дол США, в якості плати за придбання автомобіля Nissan Note 1.4 2008 року випуску. Таким чином, незважаючи на те, що грошові кошти в розмірі 7400 дол США отримано [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі, вони є його особистою приватною власністю, оскільки набуті ним на підставі продажу власного майна. Разом з тим, суд вважає помилковим застосування відповідачем для визначення гривневого еквіваленту даних коштів показника курсу валют станом на 26.08.2014, що становить 13,66 грн. за 1 долар США (а.с. 170), оскільки відповідач кошти в сумі 7400 дол США отримав в жовтні 2014 року. Для визначення гривневого еквіваланту отриманних від продажу автомобіля Nissan Note 1.4, 2008 року випуску, суд вважає актуальним курс станом на 29.10.2014 (а.с. 29.10.2014), що становить 12,95 грн. за один долар США (7400 дол США = 95830 грн). Крім того судом встановлено, що 26 серпня 2014 року між відповідачем та [PERSON] укладено договір позики, на підставі якого [PERSON] отримав в позику грошові кошти в розмірі 28000 дол США. На підтвердження отримання [PERSON] вказаної суми за договором позики, відповідач 26 серпня 2014 року надав [PERSON] розписку, згідно якої вбачається, що кошти в сумі 28000 дол США отримані [PERSON] з метою оплати частини вартості автомобіля марки "NISSAN", моделі "X-TRAIL". За змістом ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою приватною власністю одного з подружжя. Відповідачем не надано доказів того, що договір позики укладався не в інтересах сім`ї, а в інших цілях. Таким чином, навіть якщо на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою приватною власністю одного з подружжя. Наведені висновки суду узгоджується з правовою позицією висловленою в постанові ВССУ при розгляді справи за № 718/585/16 ц. Відповідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказів наявності чи безпосередньо самого договору, яким між позивачем та відповідачем було б погоджено статус грошових коштів отриманих в позику, як особистої приватної власності [PERSON] чи про визнання спірного автомобіля його особистою приватною власністю відповідачем надано не було. Ураховуючи те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження використання ним запозичених коштів не в інтересах сім`ї, суд вважає, що грошові кошти, одержані за договором позики [PERSON] від 26.08.2014 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином судом встановлено, що спірний автомобіль придбано за 447000 грн. та на його придбання використані особисті кошти відповідача від продажу власного автомобіля Nissan Note 1.4 2008 року випуску в сумі 95830 грн, що становить 21,4% від загальної вартості автомобіля, а інша частина вартості спірного автомобіля 351170 грн. - 78,6 % сплачена за рахунок запозичених коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, частка спільної сумісної власності у спірному автомобілі становить 78,6%,, відповідно частка позивача становить 39,3% (393/1000), а відповідача 60,7% (607/1000). У відповідності до п.п. 4 п. 30 Постанови Пленуму, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства,догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК). Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження ухилення [PERSON] від сплати аліментів, звернення до суду з позовом про збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання дитини, про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, про стягнення заборгованості за аліментами чи про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів, як і не надано доказів недостатності визначених за рішенням суду та одержуваних аліментів на доньку. Відтак, твердження позивача про те, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатніми для забезпечення фізичного та духовного розвитку доньки, не доведено належними та допустимими доказами. З урахуванням викладеного та беручи до уваги положення норм ч. 3ст. 70 СК України, суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Суд також зазначає, що результати аналізу змісту положень статті 71 СК України дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Разом з тим, оскільки відповідач не надав згоди на присудження йому грошової компенсації, його частка не є незначною, суд відмовляє в задоволенні вимоги про відшкодування відповідачу грошової компенсації за спірний автомобіль. Підсумовуючи наведене вище, суд дійшов переконання, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання за позивачем права власності на 393/1000, а відповідачем - 607/1000 частини на спірний автомобіль марки "NISSAN", моделі "X-TRAIL" 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 662 гривень 40 копійок. Враховуючи наведене та

Outcome: partial