Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

В Приморському районному суді м. Маріуполя була зареєстрована позовна заява [PERSON] до Маріупольської міської ради про встановлення факту постійного проживання, прийняття спадщини. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що [INFO] померла мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді: квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , земельної ділянки 0,0548 га кадастровий номер 1412300000:02:008:0376 за адресою: [ADDRESS] . Інших спадкоємців після смерті [PERSON] , крім позивача немає. Після смерті матері у визначений законом строк не звернувся до нотаріальної контори, тому що вважав, що фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON] , оскільки на момент смерті проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Звернувся до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Пахниц Н.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Але отримав відмову у в`язку з тим, що не був зареєстрований за місцем проживання спадкодавця. Після смерті матері, прийняв всі цивільні права та обов`язки, які мали майновий характер і були пов`язані з доглядом та утриманням квартир, земельної ділянки та правом користування. Заповіту не залишала, тому що був тільки єдиний спадкоємець. З 1996 по 2006 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а з 2006 року за адресою: [ADDRESS] , мати з 1996 року по 2006 рік була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а з 2006 року за адресою: [ADDRESS] . З вересня 2009 року по 05.11.2016 року позивач з [PERSON] фактично проживала за однією адресою: [ADDRESS] . Останні роки мати хворіла та позивач здійснював за нею нагляд. Медичну допомогу отримувала на протязі тривалого часу. У зв`язку з чим, вимушений звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Ухвалою суду від 22.09.2020 року позовну заяву було залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Ухвалою суду від 02.10.2020 року відкрито провадження по справі та розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського\~районного суду\~м.\~Маріуполя від\~28.10.2020\~року закрито підготовче засідання за позовною заявою та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити, справу розглянути без його участі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача Маріупольської міської ради у судове засідання не з`явився, будь-яких заяв на адресу суду не надавав, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. При зазначених обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які не з`явилися до суду, оскільки в матеріалах справи мається достатньо доказів для вирішення по суті спірних правових відносин. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Враховуючи позицію сторін, дослідивши представлені докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правові відносини. Частинами 1,\~3\~ст.\~13\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~розглядає справи\~не інакше\~як за\~зверненням особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.\~ст. 76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~ Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладених у заяві по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. За свідоцтвом про народження серії [NUMBER] народився [INFO] позивач по справі [PERSON] , актова запис №508. В свідоцтві про народження його матір`ю значиться [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] померла [INFO] [PERSON] , про що 07.11.2016 складено актовий запис за №2330. Відповідно до Витягу про державну реєстрацію №34719919 від 05.07.2012 Ѕ частки квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . Свідоцтвом на право власності на житло від 27.12.1993 року за № [NUMBER] на праві спільної сумісної власності квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується реєстраційним написом на документі про право особистої власності. Реєстраційним посвідченням від 24.11.1994 року встановлено, що Ѕ кв. [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.11.1994 року №2-4577 та записано до реєстраційної книги за №36033. На підставі державного акту на право власності не земельну ділянку серія ЯЖ №545834 від 04.09.2008 року [PERSON] є власником земельної ділянки розміром 0,0548 га розташованої по [ADDRESS] . Лікарським свідоцтвом про смерть від 06.11.2016 року №170 та довідкою про причину смерті від 06.11.2016 встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Актом про встановлення фактичного місця проживання від 17.09.2020 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] з 01.09.200 року до 05.11.2016 року. Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №61880165 від 30.09.2020 року виданого державним нотаріусом на підставі звернення, встановлено, що у Спадковому реєстрі інформація відсутня. Листом приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Н.В. Пахниць від 30.09.2020 року №268/01-16 [PERSON] повідомлено про відсутність можливості видати свідоцтво про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту спільного проживання або з питання продовження строків для прийняття спадщини. Відповідно до листа відділу аналітичного забезпечення департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 17.09.2020 року №017-99.01-03859 [PERSON] відповідно до відомостей в реєстрі територіальної громади м. Маріуполя була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , станом на 05.11.2016 року знята з реєстрації у зв`язку зі смертю. Довідкою про розрахунок заборгованості по внескам на утримання житлових будинків та прибудинкової території ОСББ "Адмірал Лунін 31-33" підтверджується факт відсутності заборгованості за адресою: [ADDRESS] . Довідкою ТОВ "Місто для людей" від 22.09.2020 року підтверджується факт відсутності заборгованості за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Пахниць Н.В. від 25.11.2020 року №316/01-16повідомлено, що спадкова справа після померлої [INFO] гр. [PERSON] , не заводилась, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №62627728. Статтею 41 Конституції України\~ передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та\~Закону України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» \~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1\~ст. 16 ЦК України\~передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1\~ст. 319 ЦПК України\~передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно із роз`ясненнями які містяться у п. 7 вказаної Постанови, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідно заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. За змістом п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. При розгляді справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268\~Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1\~ст. 1270 ЦК України\~для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року N 7 "Про судову практику\~у справах про спадкування" місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.\~29, ч. 2 ст.\~1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч. 1\~ст. 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1\~ст. 1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Згідно з п. п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва\~про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ). Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Даний висновок міститься в Постанові Верховного суду від\~10 січня 2019 року справа № 484/747/17, провадження № 61-44149св18, який з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПУ України суд враховує до спірних правовідносин в даній справі. Оскільки позивач не має документів, що необхідні і достатні для підтвердження отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яке залишилося після померлої [INFO] гр.. [PERSON] , іншим чином встановити цей факт позивач не має можливості, встановлення цього факту має для позивача юридичне значення, позовна заява [PERSON] про встановлення факту того, що він прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , шляхом фактичного прийняття спадщини, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. За приписами статті 1261 Цивільного кодексу України, у\~першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України,\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно із ч. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. У суду відсутні відомості про наявність інших спадкоємців після [PERSON] крім [PERSON] які б виявили бажання прийняти, чи не прийняти спадщину після її смерті. Виходячи з аналізу чинного законодавства та встановлених обставин справи, оцінивши представлені в силу положень ст. 81 ЦПК України докази, суд приходить до висновку, що вони повністю узгоджуються між собою, не містять внутрішніх протиріч, і у своїй сукупності є достатніми, для того щоб дійти висновку, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали разом. Оскільки, інших спадкоємців не має, спору про майнове або особисте немайнове право не існує, встановити зазначений факт в позасудовому порядку неможливо, суд вважає вказані заявником вимоги обґрунтованими, які відповідно до вищезазначених норм права підлягають задоволенню, шляхом встановлення факту прийняття спадщини та встановлення факту постійного проживання [PERSON] після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved