Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач, в особі свого представника, звернувся з позовом до відповідача в якому просив стягнути з відповідача на його користь 45000,00 грн., сплачених ним по попередньому договору купівлі продажу транспортного засобу, укладеного з ТОВ «Велес - Авто» за № 0030/17 від 01.11.2017 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 01.11.2017 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір купівлі продажу транспортного засобу, за умовами якого відповідач взяв на себе зобовязання придбати у власність предмет договору у третіх осіб автомобіль Шкоду Рапід, який в подальшому зобовязався відчужити на користь позивача на умовах укладення «основного» договору. 01.11.2017 року позивачем було сплачено відповідачеві, на виконання начальних умов попереднього договору, в якості авансу 45000,00 грн. та за умовами попереднього договору 08.11.2017 року між сторонами мав бути укладений основний договір купівлі продажу вказаного вище автомобілю, за у мов виконання п. 2.1 попереднього договору, тобто сплати авансу. Основний договір між сторонами в обумовлений строк і до цього моменту не укладено з вини відповідача та суму авансу відповідачем позивачеві не повернуто. Позивач вважає що укладений договір є не виконаним, також є таким, що не відповідає вимогам законодавства України та укладений із порушенням\~Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є не справедливим та має бути визнаний недійсним. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, але на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача. Відповідач, повідомлений про дату та час розгляду справи (шляхом публікації оголошення на веб порталі судової влади) в судове засідання свого представника не направив та не повідомив причини неявки. Враховуючи викладене, зважаючи на не заперечення позивача, суд вважає можливим справу розглянути без участі сторін, за наявними документами в порядку заочного розгляду, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. 01.11.2017 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Велес Авто» укладено попередній договір купівлі продажу транспортного засобу № 0030/17, а саме автомобіля Шкоди Рапід, 2017 року випуску. Відповідно до умов попереднього договору ТОВ «Велес Авто» взяло на себе зобовязання придбати у продавця за договором визначений [PERSON] предмет договору - автомобіль Шкоду Рапід, 2017 року випуску, за вартістю предмета договору, яка визначається продавцем та за умов виконання п. 2.1 попереднього договору, тобто сплати авансу, відчужити даний предмет на користь [PERSON], уклавши відповідно цього основний договір 08.11.2017 року. Згідно квитанції № 14133431 від 01.11.2017 року [PERSON] перерахував на користь ТОВ «Велес Авто» 45000,00 грн. авансу за попереднім договором № 0030 від 01.11.2017 року. Отже позивач умови попереднього договору виконав у повному обсязі. За твердженням позивача, що не заперечене відповідачем, з 08.11.2017 року та до цього часу основний договір між сторонами не укладено, відповідач на звязок не виходить, заява вимога позивача про надання інформації щодо придбання відповідачем предмету договору на виконання умов попереднього договору купівлі продажу № 0030/17 , надіслана на офіційну адресу відповідача 26.02.2018 року, повернута з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». Тобто наявні підстави вважати, що відповідач від виконання умов попереднього договору № 0030 від 01.11.2017 року ухиляється. Статтею 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені\~статтею 16 ЦК України. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона,\~яка не\~обґрунтовано ухиляється\~від укладення\~договору,\~передбаченого попереднім\~договором,\~повинна відшкодувати\~другій стороні\~збитки,\~завдані простроченням,\~якщо інше\~не встановлено\~попереднім договором\~або актами\~цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Крім того в звязку з укладенням зазначеного договору між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються (окрім положень\~Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку)\~Законом України «Про захист прав споживачів», так як вказаний\~Закон\~регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. В п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Відповідно до п. п. 1 та 3 ч. 2 ст. 19 Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надасться або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими згідно\~із частиною\~третьою статті\~18\~Закону України\~"Про\~захист прав\~споживачів"\~є,\~зокрема,\~умови договору\~про:\~виключення або\~обмеження прав\~споживача стосовно\~продавця (виконавця,\~виробника)\~або третьої\~особи у\~разі повного\~або часткового\~невиконання чи\~неналежного виконання\~продавцем (виконавцем,\~виробником)\~договірних зобов'язань,\~включаючи умови\~про взаємозалік,\~зобов'язання\~споживача з\~оплати та\~його вимог\~у разі\~порушення договору\~з боку\~продавця (виконавця,виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Отже, укладання основного договору між сторонами в майбутньому неможливо, оскільки позивач, згідно позовної заяви, втратив довіру до відповідача. За таких обставин користування відповідачем коштами, які сплатив позивач як аванс, є безпідставними. Тому сплачені позивачем кошти в сумі 45 000,00 грн. підлягають поверненню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Таким чином, на підставі досліджених доказів, судом встановлено, що укладений між сторонами попередній договір купівлі продажу № 0030/17 від 01.11.2017 року є нікчемним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1\~ст. 236 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, щодо правомірності стягнення з відповідача на користь позивача суми авансового внеску. Відповідно до ч. 1 та 2\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в звязку з задоволенням позовних вимог суд також стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved