Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з цивільним позовом до Чорнушовицької\~сільської ради\~Пустомитівського району\~Львівської області,\~третьої особи\~Відділу Держгеокадастру\~у Пустомитівському\~районі Львівської\~області, в якому просить визнати за ним в порядку спадкування за [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на земельні ділянки площею 1,3300 га, 0,4432 га, які належали [PERSON] відповідно до державного акту серії ЛВ №078966 від 06.04.2005 року, згідно Плану зовнішніх меж земельної ділянки Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ЛВ №078966. В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просить встановити факт постійного його проживання на час відкриття спадщини з спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнати за ним право власності на згадані вище земельні ділянки. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після смерті спадкодавця, окрім іншого майна, залишилось спадкове майно, що складається із земельних ділянок на території Чорнушовицької сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Спадкодавець [PERSON] до смерті проживала і була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Позивач проживав з нею без реєстрації. Крім нього інших осіб, які б претендували на майно ні за законом, ні за заповітом немає. Він фактично прийняв спадщину і надалі продовжує користуватись та розпоряджатися майном, а саме городом, садом, земельною ділянкою площею 1,773 га. У зв`язку з відсутністю оригіналу Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №078966, який було втрачено, він не звертався до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на спадщину. Відсутність правовстановлюючих документів, унеможливлює реалізацію його майнових прав як спадкоємця у позасудовому порядку, а тому він змушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 06.11.2017 року відкрито провадження у справі. Позивач та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та дали пояснення, аналогічні мотивам звернення до суду. Просили позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що просить справу розглядати у відсутності відповідача та не заперечує щодо задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши матеріли цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків мас право на справедливий судовий розгляд. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з п. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 20.02.2004 року Чорнушовицькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.10.1953 року, батьками позивача [PERSON] , [INFO] , були [PERSON] та [PERSON] . Статями 1216 та 1217 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), і що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. При цьому\~статтею 1218 ЦК України\~передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтями 1268 та 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що\~прийняв спадщину,\~якщо\~він не заявив про\~відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). В свою чергу, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Як зазначила сторона позивача, такий прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , оскільки проживав разом з нею. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З довідки Чорнушовицької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 03.08.2017 року №748, вбачається, що [PERSON] до дня смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Син [PERSON] проживає без реєстрації. Однак у довідці не зазначено, що позивач [PERSON] проживав разом з матір`ю [PERSON] (спадкодавцем) на день її смерті [INFO] . Згідно наявних у справі паспортних даних позивача, зареєстроване місце проживання такого є [ADDRESS] . У заяві про уточнення підстави позову та збільшення позовних вимог зазначено, що факт постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] , однак жодних клопотань про допит вказаних свідків стороною позивача не заявлялося. Таким чином, доказів проживання позивача з спадкодавцем на момент смерті суду не надано. Згідно із\~ст.\~1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як роз`яснено у п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування"\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Зі змісту наявного у матеріалах справи листа приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Шаравара О.Р. вих. №42/01-16 від 14.02.2018 року вбачається, що позивачу роз`яснено право звернення до суду щодо визначення додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини. Лист не містить посилання на відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Таким чином, докази відмови [PERSON] у вчиненні нотаріусом нотаріальної дії щодо спадкового майна, в матеріалах справи відсутні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Дана позиція викладена також у листі ВСС України від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування". Крім цього, за змістом пункту 3.22 розділу 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5\~та зареєстрованого 22 лютого 2012 року за № 282/20595, у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті проживав разом із цим спадкодавцем. Разом з тим, згідно зі\~статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення відомостей про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси одного житла особи чи адреси спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, військової частини до визначених цим Законом документів та до реєстраційного обліку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб. Довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Таким чином, поняття місця проживання та місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться не є тотожними. Виходячи з системного аналізу вказаних положень, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті проживав разом із цим спадкодавцем, може бути доказом фактичного проживання лише за відсутності даних про місце реєстрації фізичної особи, в іншому випадку (тобто при наявності відмітки в паспорті про місце реєстрації) - така довідка є лише доказом місця перебування фізичної особи. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки, стороною позивача не надано доказів постійного проживання останнього разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та відмови нотаріуса\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Згідно ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, понесені позивачем стягненню з відповідача, не підлягають.

Outcome: dismissed