Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

24 червня 2020 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) про звільнення майна з-під арешту, в якій позивач просить суд: - скасувати арешт накладений на невизначене майно, все майно, належне [PERSON] , на підставі постанови Відділу ДВС Московського району 07.07.2000 року №б/н. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона, її батько - [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Надалі, [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на усе належне йому за час життя майно, у тому числі на частку вказаної квартири [NUMBER] . З метою прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги, позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак її було повідомлено що на майно [PERSON] зареєстровано обтяження - арешт, на підставі постанови Відділу ДВС Московського району 07.07.2000 року №б/н. У зв`язку з вказаним обтяженням, позивачка позбавлена можливості прийняти спадщини та оформити на неї свої права, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2020 року, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 25.06.2020 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 25.06.2020 року за клопотанням позивача витребувано з Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) належним чином завірену копію виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4788, виданого 17.03.2000 року Московським районним судом міста Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 9230 гривень, а у разі знищення виконавчого провадження, зобов`язано надати до суду інформацію про причини знищення, а також усю наявну інформацію і документи з Автоматизованої системи виконавчих проваджень стосовно цього виконавчого провадження. Копію вказаної ухвали суду, Московським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) було отримано 03.07.2020 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення, однак станом на 16.09.2020 року витребувана інформація до суду не надходила. 11 серпня 2020 року судом без видалення до нарадчої кімнати, було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином. Представник відповідача не з`явився до судового засідання, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 липня 1977 року Київським відділом ЗАГСу м. Одеси було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис №1383. Під час реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . У зазначеного подружжя, [INFO] народилась дочка - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №2023. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 04.10.2005 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, на підставі якого за вказаними особами було зареєстровано право власності на 1/3 частку квартиру за кожним, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №8960912 від 16.11.2005 року. Надалі судом встановлено, що батько позивача - [PERSON] , [INFO] у віці 66 років помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . Отже, після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина, зокрема, на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . За змістом ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, на підставі наявних в матеріалах справи документів, вбачається, що позивачка відповідно до ст. 1261 ЦК України належить до кола спадкоємців першої черги до майна [PERSON] , померлого [INFO] . Так, заявниця [PERSON] 03.06.2019 року звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюка О.Б. з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої заведено спадкову справу №1/2019, номер у спадковому реєстрі №64269850. Також вбачається, що 03.06.2019 року з заявою до нотаріуса зверталась інша спадкоємиця першої черги до майна померлого [PERSON] - [PERSON] , яка відмовилась від належної їй частки в спадковому майні. На підставі викладеного вбачається, що єдиним спадкоємцем до майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] , є його дочка - [PERSON] , позивачка в цій справі. Однак листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюка О.Б. від 25.05.2020 року за №33/02-14, [PERSON] було роз`яснено про неможливість видати свідоцтво про на спадщину, оскільки було виявлено обтяження - арешт (архівний запис) на невизначене майно, яке належить [PERSON] , зареєстрованого Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою, 06.09.2007 року, реєстраційний номер обтяження 5612054, на підставі постанови, виданої Відділом державної виконавчої служби московського району, 07.07.2020 року, б/н, додаткові дані обтяження: архівний номер 2276962HARKOVI, архівна дата - 19.07.2000 року, дата виникнення - 19.07.2000 року, номер реєстру - 11101, внутр.№1501F63428F14B2C2D29. Відповідно до постанови від 07.07.2020 року вбачається, що її було винесено державним виконавцем Московського відділу ВДВС, в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4788, виданого 17.03.2000 Московським районний судом міста Харкова. Листом Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 25.10.20219 року за №14.6-35/59086 повідомлено, що за результатами перевірки відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень було встановлено, що відомості про наявні зареєстровані обтяження на майно, що належить [PERSON] відсутні. Листом Харківського обласного державного нотаріального архіву від 12.11.2019 року за №3522/01-18 повідомлено, що у справі «Розпорядження по накладенню і зняттю заборони відчуження нерухомого майна» за 2000 рік зберігаються документи, а саме: повідомлення № 11101 Першої Харківської державної нотаріальної контори про накладення заборони відчуження на все майно, що належить [PERSON] на підставі постанови Московського ВДВС від 07,07.2000 р.; супровідний лист № С-8 від 11.07.2000 року відділу державної виконавчої службі: Московського районного управління юстиції м. Харкова; постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.07.2000 року відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції м. Харкова. Ідентифікація особи власника [PERSON] з особою, майно якої обтяжено, не уявляється можливим у зв`язку з відсутністю додаткової інформації в документах фонду № 9. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 25.06.2020 року за клопотанням позивача витребувано з Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) належним чином завірену копію виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4788, виданого 17.03.2000 року Московським районним судом міста Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 9230 гривень, а у разі знищення виконавчого провадження, зобов`язано надати до суду інформацію про причини знищення, а також усю наявну інформацію і документи з Автоматизованої системи виконавчих проваджень стосовно цього виконавчого провадження. Копію вказаної ухвали суду, Московським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) було отримано 03.07.2020 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення, однак станом на 16.09.2020 року витребувана інформація до суду не надходила. Частиною 10 статті 84 ЦПК України передбачено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. На підставі вищевикладеного судом встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4788, виданого 17.03.2000 Московським районний судом міста Харкова, в рамках якого було винесено постанову від 07.07.2000 року, на підставі якої накладено оспорюваний арешт, відсутнє, ідентифікувати боржника не можливо. Суд зазначає, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, зокрема, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (ст. 45 ч.1 п.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У зв`язку з наявним арештом на спадкове майно, [PERSON] позбавлена можливості оформити свої спадкові права на таке майно, яке залишилось після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] .. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право вимоги на усунення перешкод у здійсненні права розпорядження спадковими майном, переходить до спадкоємців власника. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», регламентовано зняття арешту з майна встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Зважаючи на те, що існування обтяження нерухомого майна, яке входить до складу спадщини після смерті боржника, за відсутності відкритих виконавчих проваджень, порушує право власності позивачки, як спадкоємця, суд доходить до висновку, що порушене право підлягає захисту шляхом задоволення позову, оскільки такий захист прав є єдиним належним способом захисту прав та інтересів. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, підлягає задоволенню, а арешт накладений на невизначене майно, все майно, належне [PERSON] , на підставі постанови Відділу ДВС Московського району 07.07.2000 року №б/н, підлягає скасуванню. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved