Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Позивач, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 14 березня та 18 квітня 2012 року, 27 серпня 2013 року, 15 лютого, 12 травня, 23 та 27 жовтня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на ? частину нерухомого майна та права користування ? частиною земельної ділянки, поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації. На обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням неодноразових уточнень посилається на те, що вона з 08 серпня 1981 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], за час якого ними було набуто майно: автомобіль Toyota Camry державний номер [NUMBER] 2003 року випуску, ринковою вартістю 111 878 гривень 60 копійок; нерухоме майно - будівлю контори загальною площею 428,8 кв.м, яка складається з кладової (літ.Д-Д), вбиральні (літ.Е), шлакоблочного гаражу (літ.Г-Г), споруд №1-4, та розташована на переданій в користування земельній ділянці по [ADDRESS] вартість якої станом на 2010 рік становить 493255 гривень 00 копійок; а також грошові кошти, які були розміщені відповідачем у відділені ПАТ КБ "Надра" за договором банківського вкладу №932719 "ПП Базовий+" в розмірі 122 921 гривень 52 копійки та в АТ "Дельта Банк" на депозитних рахунках [NUMBER] та [NUMBER] з відсотками, та відсотки на депозитних рахунках [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] в загальному розмірі 90960 гривень 75 копійок. Оскільки зазначене майно набуте в період шлюбу, а добровільно відповідач після припинення сімейно-шлюбних відносин не бажає розділити, просила визнати зазначене майно спільним майном подружжя та поділити між ними наступним чином: - виділити [PERSON] транспортний засіб Toyota Camry державний номер [NUMBER] 2003 року випуску, стягнувши з нього на її користь вартість ? частини вказаного транспортного засобу в сумі 55 939 гривень 30 копійок; - визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння (літ.Б) загальною площею 428,8 кв.м, яке розташоване в [ADDRESS] та визнати за нею право користування ? частиною земельної ділянки розміром 0,25 га за цією ж адресою, на якій розташоване вказане нерухоме майно; - стягнути з відповідача на її користь ? частину грошових коштів, які були зняті останнім у ПАТ КБ "Надра" з рахунку відкритого на ім'я [PERSON] за договором банківського вкладу № 932719 "ПП Базовий +" в сумі 61 460 гривень 76 копійок; стягнути з відповідача на її користь ? частину грошових коштів, які були зняті ним у АТ "Дельта Банк" в сумі 45480 гривень, стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію за частку в автомобілі та грошових внесках в банківських установах в загальній сумі 162 880 гривень 44 копійок, а також судові витрати у справі. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що з 08 серпня 1981 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано за рішенням суду у 2012 році, але сімейно-шлюбні відносини між ними було припинено в лютому 2008 року і цього періоду вони не проживали однією сім'єю, не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету. В період шлюбу у 2004 році за їх спільні кошти відповідачем було придбано будівлю контори по [ADDRESS], яка спочатку перші три роки ним використовувалась для здійснення підприємницької діяльності, а з 2007 року ними стала реконструюватися в житлове приміщення, але і до розгляду справи судом вказане нерухоме майно відповідачем не оформлено як житловий будинок, тому вважає, що вказане майно є спільним майном подружжя, а вона має право на його частину, у зв'язку з чим прохала визнати за нею право власності на 1\\2 її частину, оскільки їх частки є рівними. Крім цього, в 2004 році ними було придбано автомобіль Toyota Camry державний номер [NUMBER] 2003 року випуску за рахунок коштів від продажу наявного у них до цього автомобіля в сумі 10000 доларів США та за рахунок взятого відповідачем в ПАТ КБ "Надра" кредиту в сумі 23100.00 доларів США. На період припинення сімейно-шлюбних відносин в лютому 2008 року відповідачем за кредитним договором було фактично виплачено 13918,16 доларів США, що з урахуванням сплачених ними при купівлі автомобіля належних їм як подружжю 10000 доларів США, фактично відповідає за курсом 1 долар США 5.5 гривні, визначеній за висновком експерта у 2014 році ринковій вартості автомобіля. Оскільки автомобіль весь час фактично використовується відповідачем, після припинення спільного проживання отримував механічні пошкодження, то вважала, що його необхідно виділити відповідачеві, а на її користь прохала стягнути грошову компенсацію 1\\2 частини його вартості в сумі 55939 гривень 30 копійок. Також в період шлюбу відповідачеві за місцем роботи було виділено в користування земельну ділянку в садівничому товаристві, де вони збудували без отримання передбачених законом дозволів приміщення житлового будинку, яке в послідуючому до належного оформлення права власності як на земельну ділянку, так і збудовані приміщення, відповідач продав весною 2008 року без її згоди, і з отриманої суми передав їй 8000 доларів США, а також купив автомобіль їх спільному синові, а залишок грошових коштів поклав у банки "Надра" та "Дельта Банк", тому вона вважає, що грошові кошти, які знаходились на рахунках в указаних банківських установах та на день розгляду справи судом були вже зняті з рахунків відповідачем, є їх спільними коштами як подружжя, а вона вправі вимагати їх поділу зі сплатою відповідачем грошової компенсації 1\\2 частини цих вкладів та відсотків по них, в тому числі: в АТ "Дельта Банк" - в сумі 45480 гривень 38 копійок, з урахуванням процентів за грошові кошти, які були зняті відповідачем з депозитних рахунків [NUMBER] та [NUMBER] з відсотками, та відсотки на депозитних рахунках [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], на які були переведені відповідачем зняті з зазначених депозитів грошові кошти, а в ПАТ КБ "Надра" - в сумі 61460 гривень 76 копійок. Відповідач розпоряджався спільним майном подружжя, про що свідчить користування ним як автомобілем, так і спірним домоволодінням, а також він користувався грошовими коштами на вкладах в банківських установах, які є їх спільним майном, при цьому грошові кошти він використовував і на повернення кредиту, за рахунок якого було придбано спірний автомобіль, але її прав на вказане майно не визнає, в зв'язку з чим вона змушена звернутися з даним позовом до суду для захисту прав на належну їй частку спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, надавши суду і письмові заперечення (т.2 а.с. 49-50, 90-92, т.3 а.с.32-34), оскільки викладені в позові обставини не відповідають дійсності та вимогам закону. Пояснили, що сторони перебували у шлюбних відносинах до лютого 2008 року, коли вони фактично припинили спільно проживати як сім'я, а в 2012 році їх шлюб було розірвано рішенням суду. Приміщення контори по [ADDRESS] було придбано відповідачем [PERSON] як приватним підприємцем в 2004 році за спільні кошти подружжя в сумі 20 000 гривень у непридатному для проживання стані, при цьому перші три роки дане приміщення використовувалось ним для підприємницької діяльності, а для позивачки воно не було цікавим. Після припинення з позивачкою спільного проживання однією сім'єю у їх спільній неприватизованій квартирі у м. Дніпропетровськ залишалась проживати позивачка з сином, а він залишився без житла, у зв'язку з чим для того, щоб мати, де жити, за особисті кошти та своєю працею у спірній будівлі контори провів частково ремонт, користує та доглядає за цим майном. Дозвіл на реконструкцію будівлі контри в житлове приміщення було отримано ним в 2012 році, після чого він почав виконувати ремонтні роботи в цій будівлі, які і на даний час ще повністю не закінчено, але позивачка в цьому не приймала будь-якої участі, тому вважали, що дане приміщення є особистим майном відповідача, а не спільним майном подружжя. Крім того, позивачці за рахунок продажу в квітні 2008 року дачної ділянки в садівничому товаристві та збудованої ним на ній будівлі вартістю 52000 доларів США, яка належала йому особисто, так як була виділена йому в користування за місцем роботи та на яку були відсутні будь-які правовстановлюючі документи, а відповідно не оформлялись і будь-які правочини щодо її відчуження, була сплачена за їх спільною домовленістю грошова компенсація у розмірі 8 000 доларів США в рахунок вартості приміщення контори, а також ним було придбано для відповідачки та їх спільного повнолітнього сина, який проживає з позивачкою, автомобіль Опель Вектра за 17 500 доларів США, а залишок коштів він вніс в банківські установи ПАТ КБ "Надра" та ПАТ "Дельта Банк" і за рахунок цих коштів сплачував кредит на придбання автомобіля. Вважали, що позивачка вже отримала грошову компенсацію в розмірі близько 130 000 гривень і тому позовні вимоги в частині визнання права власності на ? частину приміщення контори є безпідставними. Також зазначили, що, оскільки спірне приміщення не є домоволодінням, а є конторою, то з цих підстав не може бути поділене як спільне майно подружжя, оскільки такого предмету спору не існує і тому воно не відноситься до майна, що є особистою власністю дружини та чоловіка. Стосовно автомобіля Toyota Camry державний номер [NUMBER] 2003 року випуску пояснили, що зазначений автомобіль може бути визнаний спільним майном подружжя, оскільки був придбаний в 2004 році частково за наявні у них як подружжя кошти від продажу наявного на той період у них в використанні автомобіля в сумі 10000 доларів США та за кредитні кошти в сумі 23100 доларів США, які він отримав на придбання автомобіля за укладеним кредитним договором у ВАТ КБ "Надра" та виплату яких він закінчив лише у 2014 році, тобто вже в період окремого проживання з позивачкою. На період припинення сімейно-шлюбних відносин в лютому 2008 року за даним кредитом було виплачено лише 13918,16 доларів США, а після припинення спільного проживання ним було сплачено ще 27262,78 доларів США, тому вимоги позивачки щодо сплати їй зазначеної у позовній заяві грошової компенсації за частку в автомобілі є безпідставними, при цьому прохали не приймати як доказ наданий позивачкою акт щодо визначення вартості спірного автомобіля в розмірі 111878 гривень 60 копійок, оскільки така вартість ними за взаємною згодою не узгоджена, а наданий на підтвердження позовних вимог акт не є доказом у справі, так як не є висновком судової експертизи, яка може бути призначена лише за ухвалою суду. Вважали, що не підлягають задоволенню і вимоги позивачки щодо розділу коштів на банківських рахунках, оскільки ці рахунки були відкриті вже після припинення ними спільного проживання однією сім'єю, у зв'язку з чим є особистою власністю відповідача. Прохали в задоволенні позову відмовити, визнати особистою власністю [PERSON] транспортний засіб Toyota Camry державний номер [NUMBER] 2003 року випуску, а в разі визнання автомобіля спільною власністю подружжя стягнути з позивачки [PERSON] на його користь грошові кошти, які були сплачені по поверненню кредиту, за рахунок якого придбано спірний автомобіль, а також врахувати, що у використанні позивачки залишилась їх спільна квартира та наявні в ній меблі. Представник третьої особи ПАТ "Дельта Банк", який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи ( т.3 а.с.98,101) в судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу за його відсутності. Згідно наданих суду письмових заперечень (т.2 а.с.108-109), згідно яких проти задоволення позову в частині визнання права власності за позивачкою на ? частину грошей [PERSON], які знаходяться у ПАТ "Дельта Банк" на депозитному рахунку [NUMBER] від 05 січня 2011 року - заперечували, оскільки такий депозитний договір між банком та [PERSON] не укладався. Представник третьої особи - ПАТ КБ "Надра", будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи ( т.3 а.с.97,99) в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, пояснення представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін и кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 08 серпня 1981 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис №1245 (т.1 а.с.6,147), який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2012 року був розірваний (т.2 а.с.51), а фактично сторони припинили сімейно-шлюбні відносини з лютого 2008 року, після чого спільно не проживали, не вили спільне господарство та не мали спільного бюджету, що не оспорювалось в судовому засіданні сторонами по справі. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної власності подружжя, при цьому згідно ст.61 цього Кодексу об'єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі об'єктом права спільної сумісної власності є і заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Аналогічні положення містяться п. 24 постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Положеннями ст.63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. В судовому засіданні встановлено, що 05 листопада 2004 року на підставі протоколу №1 аукціону по реалізації майна підприємства-банкрута ВСК "Урожай" проведеного на товарній біржі "Катеринославській" від 03.11.2004 року (т.1 а.с.69) між виробничим сільськогосподарським кооперативом "Урожай" як продавцем та приватним підприємцем [PERSON] як покупцем був укладений нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстровим номером 2803 договір купівлі-продажу будівлі контори, розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 428,8 кв.м, позначена літерою - "Б", кладової - "Д-Д", вбиральні - "Е", шлакоблочного гаражу - "Г-Г", огорожі - 1-4, який був підписаний сторонами договору, в тому числі і ПП [PERSON] з прикладенням печатки приватного підприємця. Купівля - продаж даного приміщення здійснена за 20000 гривень (т.1 а.с.7,119,150). Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, а ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Державна реєстрація даного договору купівлі-продажу будівлі контори згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до чинного на період укладення договору законодавства була проведена ТОВ "Абріс" 02 грудня 2004 року за заявою фізичної особи [PERSON], про що вчинено запис 4\\7 в книзі: 5, реєстраційний номер 6830647 (т.1 а.с.35, 120-121), а вказаний запис про здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку скасовано не було. Таким чином, право власності у відповідача на будівлю контори виникло з моменту його державної реєстрації, а саме - з 02 грудня 2004 року (т.1 а.с.119,120) та саме як у фізичної особи, а не як у ПП [PERSON], оскільки як вбачається з копії інвентарної справи №17950 (т.1 а.с.79-151) відповідачем реєстратору надавалася заява про реєстрацію права власності на нерухоме майно від імені фізичної особи - [PERSON]., а не від імені ПП [PERSON] (т.1, а.с.122), а рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на зазначену будівлю прийнято за фізичною особою [PERSON] (т.1,с.а.121), у зв'язку з чим є визначені законом підстави для визнання даного майна спільною власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на ? частину приміщення будівлі контори, а не домоволодіння як зазначено в прохальній частині позовної заяви, оскільки право власності на зазначену будівлю як жиле приміщення на день розгляду справи судом не зареєстроване в установленому законом порядку, при цьому не можуть бути прийняті доводи відповідача про те, що це майно не є спільною власністю подружжя, оскільки ним позивачці сплачено 8000 доларів США як за частку в цьому майні, так як надана відповідачем копія розписки (а.с.52 т.2) таких відомостей не містить, як не містить і дати її написання. Навпаки, в даній розписці зазначено, нею отримано грошові кошти від продажу дачі. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 25 постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки позивач у справі не заявляла вимог про стягнення грошової компенсації вартості її частки в будівлі контори, а можливість розділу будівлі контори в натурі в процесі розгляду справи судом не визначалась, так як позивачем з урахуванням уточнень до позовної заяви така вимога не заявлялась, а позови розглядаються судом в межах заявлених позовних вимог, то будівля контори літ. Б, площею 428,8 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] належить подружжю на праві спільної сумісної власності, Оскільки між сторонами у справі відсутня будь-яка домовленість стосовно розподілу часток в їхній спільній сумісній власності, як відсутній і шлюбний договір, то частки їх є рівними, а тому позовні вимоги в частині визнання будівлі контори спільним майном подружжя, а також в частині визнання права власності на ? частину будівлі контори літ. Б, площею 428,8 кв.м, яка складається з кладової літ. Д-Д, вбиральні літ. Е, шлакоблочного гаражу літ. Г-Г, споруд №1-4 (огорожі), розташованої за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] підлягають задоволенню з залишенням будівлі в спільній частковій власності. При цьому суд не приймає заперечення відповідача стосовно того, що будівля була придбана подружжям за 20 000 гривень та не була придатна до проживання, а за рахунок коштів відповідача реконструйована на житловий будинок, оскільки відповідач не надав суду доказів оформлення права власності на будівлю контори як на житловий будинок, а в процесі розгляду цивільної справи було встановлено лише, що відповідачем з дозволу виконкому Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області згідно рішення №67 від 15 грудня 2009 року (а.с.70 т.1) проводиться реконструкція будівлі контори в житлове приміщення, про що свідчить висновок ТОВ "Абріс" про технічний стан житлового будинку на 21 липня 2010 року (а.с.71 т.1), копія технічного паспорту на будівлю станом на 20 січня 2010 року (а.с.62-67), матеріали інвентарної справи ТОВ "Абріс" (а.с.127-145 т.1), але вказане не свідчить, що переобладнання приміщення господарського призначення в житлову будівлі узаконено відповідно до вимог чинного законодавства. Судом встановлено, що придбана відповідачем будівля контори розташована на земельній ділянці площею 0.25 га, що підтверджується як листом Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 10 квітня 2912 року (а.с.55 т.1), так і укладеним 01 травня 2006 року між Солонянською державною адміністрацією Дніпропетровської області та ПП [PERSON] тимчасовим договором оренди земельної ділянки (а.с.68,142), тобто вказана земельна ділянка знаходиться у тимчасовому користуванні приватного підприємця [PERSON], а не фізичної особи - відповідача [PERSON] Будь-яких інших доказів передачі відповідачеві [PERSON] в користування чи у власність земельної ділянки під спірною будівлею контори відповідно до вимог Земельного кодексу України сторонами суду не надано, а судом не встановлено. Таким чином, позов в частині визнання за позивачем права користування ? частиною земельної ділянки розміром 0,25 га по [ADDRESS] задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є, зокрема, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, в той же час відповідач [PERSON] ні за час перебування у шлюбних відносинах з позивачкою, ні в послідуючому не набув прав на земельну ділянку, а лише уклав тимчасовий договір оренди земельної ділянки до оформлення відповідно до чинного законодавства відповідних документів, то у подружжя не виникло ні права спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку, ні права користування нею, а позивач не позбавлена права у визначеному Земельним кодексом України та відповідно до положень ЦК України оформити своє право користування нею відповідно до вимог ч. 2 ст. 377 ЦК України та ст. 120 Земельного кодексу України. Судом встановлено, що 15 липня 2004 року між відповідачем та ВАТ КБ "Надра" було укладено кредитний договір № 8/2004/840-К/923 на суму 23 100 доларів США на придбання автомобіля Тойота Камрі 2003 року випуску на термін до 14 липня 2009 року (т.3, а.с.35-36), а 20 квітня 2012 року між сторонами кредитного договору було укладено додаткову угоду щодо реструктуризації кредитного договору від 15 липня 2004 року на термін до 18 квітня 2014 року, а також додаткову угоду №2 від 20 квітня 2012 року (т.3, а.с.37-41,42,47), при цьому виконання даного кредитного договору забезпечувалось заставою вказаного автомобіля згідно договору застави №923 від 15 липня 2004 року (а.с.67- 68 т.2) . Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї, а тому укладення відповідачем кредитного договору на придбання автомобілю під час перебування у шлюбі з відповідачкою є правовою підставою для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя, про зазначено і в п. 26 постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Судом встановлено, що даний автомобіль було придбано подружжям як за рахунок наявних у них на період купівлі автомобіля 10000 доларів США, так і за рахунок кредитних коштів оформленим на відповідача кредитним договором, при цьому на день фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин за кредитним договором за рахунок спільних коштів подружжя за даним кредитом було повернуто кредит в розмірі 13918,16 доларів США, що і позивачка і відповідач не оспорювали в судовому засіданні, тому є визначені законом підстави для визнання цього майна спільною власністю подружжя, що визнав в судовому засіданні і відповідач, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В той же час, грошові кошти, отримані відповідачем за кредитом, сплачувались не завжди своєчасно, в тому числі в період проживання сторін однією сім'єю, внаслідок чого кредитні кошти у визначений договором строк - до 14 липня 2009 року повернуті не були (а.с.69-70 т.2, 43-46 т.3), а повністю кредит було закрито лише у 2014 році (а.с.50 т.3), при цьому за рахунок цього значно збільшився розмір грошових коштів, як підлягали поверненню за вказаним кредитним договором, а відповідачем [PERSON] вже після лютого 2008 року особисто було сплачено 27262,78 доларів США, а вказане свідчить про те, що частки подружжя щодо даного автомобіля як спільного майна подружжя не є рівними, а тому не може бути задоволено позовні вимоги позивачки щодо виділення автомобіля відповідачеві зі стягненням на її користь 1\\2 частини його вартості, так як в судовому засіданні не було в установленому законом порядку визначено вартість спірного автомобіля. В процесі розгляди справи судом двічі призначалась судова авто-товарознавча експертиза, але у зв'язку з нездійсненням оплати проведення такої експертизи відповідачем [PERSON], за клопотанням якого її було призначено, справу було повернуто експертною установою без висновку експертизи (т.2, а.с.8,128,117,175-176). Позивачкою клопотання про проведення відповідної експертизи для визначення вартості транспортного засобу, не дивлячись на неодноразові роз'яснення суду, не заявлялось, при цьому судом не може бути прийнято як доказ визначення вартості автомобіля наданий позивачкою акт №1708 про оцінку транспортного засобу, яким визначено вартість спірного автомобіля станом на 21 серпня 2013 року в розмірі 111878 гривень 60 копійок, оскільки даний акт не є висновком експертизи, так як проведений суб'єктом оціночної діяльності ПП "Надра", а не експертом (т.2 а.с.76-79). Визначена даним актом вартість автомобіля сторонами не погоджена, тому в розумінні ст.57 ЦПК України даний акт не є допустимим доказом у справі. При вирішенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1\\2 частини автомобіля, не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача в судовому засіданні, що така грошова компенсація в розмірі 55939 гривень 30 копійок фактично відповідатиме 1\\2 частини вкладених нею та відповідачем в період спільного проживання коштів на придбання автомобіля по наявному станом на 2008 рік курсу долара до гривні, оскільки позивачкою позовні вимоги щодо розділу вкладених подружжям в придбання автомобіля спільних грошових коштів не заявлялись, а суд розглядає справи позовного провадження в межах заявлених позовних вимог на засадах змагальності сторін, тому не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості ? частини транспортного засобу в сумі 55 939 гривень 30 копійок, оскільки відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а позивачем не було доведено вартості транспортного засобу, тому суд позбавлений був самостійно встановити його вартість та вирахувати ? частину, яку просила стягнути позивач з відповідача, а з висновками Акту про оцінку № 1708 відповідач не погодився, то у суду немає правових підстав для задоволення позову в цій частині. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення ? частини грошових кошті, які були розміщені відповідачем [PERSON] у відділені ПАТ КБ "Надра" за договором банківського вкладу №932719 "ПП Базовий+" в розмірі 122 921 гривень 52 копійки та в АТ "Дельта Банк" на депозитних рахунках [NUMBER] та [NUMBER] з відсотками, та відсотки на депозитних рахунках [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] в загальному розмірі 90960, оскільки згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а позивач не довела в судовому засіданні, що вказані вклади та рахунки відповідача в банківських установах були відкриті за рахунок коштів, які придбали сторони в період шлюбу та спільного проживання однією сім'ю, оскільки згідно довідки від 14 квітня 2014 року № 2/32-17/4846 відповідач мав депозитні рахунки у банках ПАТ КБ "Надра" та ПАТ "Дельта Банк", укладені в період з 10 квітня 2008 року по 11 квітня 2012 року (а.с.71-74,111,113, 150,162 т.2), тобто в період коли шлюбно-сімейні відносини між сторонами у справі були припинені, що не оспорювалося сторонами у справі, а тому відсутні правові підстави для застосовування ст. 60 Сімейного кодексу України до даних правовідносин, при цьому судом не можуть бути прийняті доводи позивача, що вказані вклади були відкриті відповідачем в банківських установах за рахунок коштів, які від отримав від продажі належної їм дачі, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цих обставин позивачем суду не надано, а як було встановлено в судовому засіданні дача як об'єкт нерухомого майна не був відповідно до вимог закону належним чином оформлений, як відсутні і будь-який правочин по її продажу, а сама дача не є предметом спору у даній справі. У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог з вимогами немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial