Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

18 березня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати Договір поруки №86/08-П від 18.06.2008 року недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.06.2008 року між [PERSON] та АТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено Кредитний договір №86/08-П. В якості забезпечення виконання зобов'язань боржником за Кредитним договором, 18.06.2008 року між позивачем та АТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено Договір поруки №86/08-П. Проте позивач вважає, що даний договір є недійсним на тій підставі, що кредит надано в доларах США і зазначена умова є несправедливою у відповідності із ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивача не було повідомлено про валютні ризики. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог так як позивач не є споживачем у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», так як він не є позичальником. Позичальника було повідомлено про умови отримання кредиту. Позичальник та Поручитель повинні були врахувати, що курс долара змінюється та не є сталим. Третя особа в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила. А тому суд на підставі статті 169 ЦПК України продовжив слухати справу у відсутність третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 18 червня 2008 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є відповідач) (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №86/08-ю. За умовами Договору Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 335 000,00 доларів США строком користування до 16 червня 2023 року та сплатою 12% річних. 18.06.2008 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є відповідач) (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Поручитель) був підписаний Договір поруки. За умовами Договору, Поручитель взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати перед Кредитором по зобов'язанням Позичальника, які виникають в останнього з умов кредитного договору №86/08-ю від 18.06.2008 року щодо повернення в повному обсязі наданого Позичальнику кредиту в сумі 335 000,00 доларів США, сплати відсотків та інших платежів (в тому числі пені, штрафів), передбачених Кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Як встановлено судом, укладаючи оспорюваний договір поруки, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає в частині 1 що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Частина 3 статті 18 Закону визначає, які умови договору є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Аналізуючи норму ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві (Постанова Верховного Суду України №6-40цс13 від 11.09.2013 року). Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, яка інформація повинна бути надана споживачу перед укладенням кредитного договору. Як вбачається, Банк під розписку надав Позичальнику умови отримання кредиту. Законом не встановлено обов'язок Банку повідомляти Поручителя про умови отримання кредиту та сукупну його вартість. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. При цьому згідно зі статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до статті 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету. Відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління НБУ N275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за N730/5921), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки в тому числі і ПАТ «Креді Агріколь Банк» на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. В судовому засіданні представник позивача не надала суду доказів, що відповідачем при підписанні кредитного договору були порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, суд під час розгляду справи не встановив підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання договору, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed