Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

21 листопада 2013 року позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк” (далі ПАТ КБ “ПриватБанк”) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований ти, що 14.08.2008 року ПАТ КБ “ПриватБанк” та [PERSON] уклали кредитний договір №NKXRRX10000337. За умовами договору позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 1295,28 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості, а [PERSON] зобов'язалася повернути наданий кредит у передбачений договором строк і сплатити проценти за користування ним. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 29 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 15899,53 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 898,73 грн.; за відсотками – 82,25 грн.; за комісіями – 709,20 грн., 12976,04 грн. –пеня за несвоєчасне виконання зобов’язань за договором, 500 грн. – штраф фіксована сума, 733,31 грн. штраф процентна складова. Посилаючись на викладене, ПАТ КБ “ПриватБанк” просить стягнути з відповідача на його користь вищевказану суму заборгованості. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з’явився, у письмовій заяві позовні вимоги підтримав повністю, просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання двічі не з’явилася, хоча про час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи без її участі не надсилала, а тому зі згоди представника позивача суд відповідно до ст.224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зважаючи на достатність письмових матеріалів для прийняття рішення, відсутність необхідності дачі особистих пояснень представником позивача, суд розглянув справу без участі сторін на підставі письмових доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між Банком та [PERSON] 14 серпня 2008 р. укладений кредитний договір, згідно якого банк надав відповідачці кредит у сумі 1295,30 грн. на придбання товару строком на 24 місяці, тобто до 14.08.2010 включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості. Позичальник повинен був сплачувати заборгованість за кредитом, проценти за користування ним. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами мають місце правовідносини, що пов’язані зі споживчим кредитним договором, які регулюються Цивільним кодексом, Законом України "Про захист прав споживачів", постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", умовами кредитного договору. Позов не підлягає задоволенню через пропуск позивачем строку звернення до суду. Такого висновку суд приходить, виходячи з наступних вимог законодавства. Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Така правова позиція відображена і в п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", в якому також зазначено, що позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Зазначений висновок відображений і в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 р. у справі №6-126цс13. Відповідно до положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов’язковим для всіх суб’єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов’язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як вбачається з кредитного договору від 14.08.2008 р. №NKXRRX10000337 кінцевий строк повернення кредиту 14 серпня 2010 р., саме з цієї дати починається перебіг позовної давності. У п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), («Стандарт») (далі –Умови) зазначено, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки – пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Дослідивши кредитний договір та долучені до нього Умови, суд не вбачає підстав вважати законним встановлення строку позовної давності в 5 років. Такий висновок суду ґрунтується на положеннях ч.1 ст.259 ЦК України, за якою позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно абзацу 1 ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Аналізуючи зазначені положення ст.ст.259, 207, 1055 ЦК України, суд приходить до висновку, що додатки до договорів, в тому числі і ті, що становлять його невід’ємну частину, як то зазначені у тексті кредитного договору Умови, мають бути підписані обома учасниками договору. Відсутність підпису позичальника на самих Умовах, у яких збільшений строк позовної давності, не дає можливість встановити, що саме з долученими до кредитного договору Умовами ознайомлений та погодився позичальник. За таких обставин Умови надання споживчого кредиту, долучені позивачем до кредитного договору, суд не може взяти до уваги як доказ письмової домовленості сторін про збільшення строку позовної давності. Таким чином, суд до виниклих між сторонами правовідносин застосовує загальний строк позовної давності, який, виходячи з обставин справи, закінчився 14 серпня 2013 р., тобто на день подачі позову – 21 листопада 2013 р. строк давності минув, а тому позивач не вправі вимагати повернення даного споживчого кредиту та інших пов’язаних з ним виплат. Закінчення строку звернення до суду є підставою для відмови в задоволенні позову навіть за відсутності заяви [PERSON] про застосування позовної давності. У зв’язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати також не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed