Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та кредиторської заборгованості, посилаючись на те, що до 19 червня 2019 року він працював у відокремленому підрозділі - філії Кривоозерський райавтодор ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України". Згідно з наказом №15 від 01 серпня 2019 року був звільнений з посади головного механіка та члена ліквідаційної комісії з 01 серпня 2019 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з припиненням (реорганізацією) філії Кривоозерський РАД. За час перебування у трудових відносинах підприємством була нарахована, але не виплачена заробітна плата позивачу за квітень, травень, червень, липень 2019 року. На день звільнення, станом на 19 червня 2019 року, відповідач не провів повний розрахунок по зарплаті з позивачем, тому позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з дня звільнення по день ухвалення рішення судом. Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача до суду не з`явився, в письмовій заяві просив розглянути справу без його участі, відзив на позовну не подав. Разом з тим згідно надісланого до суду письмового пояснення, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те, що вони не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки позивачем не правильно здійснено розрахунок середнього заробітку та не сплачено судовий збір. Відповідно до положень ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу в без участі сторін, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду спору на підставі наявних у справі матеріалів. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, при відсутності сторін, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] 08 вересня 1987 року був зарахований механіком на роботу у філію Кривоозерський райавтодор, з 16 липня 2003 року до 01 серпня 2019 року працював у філії Кривоозерський райавтодор на посаді головного механіка, згідно наказу №15 від 01 серпня 2019 року [PERSON] був звільнений з посади головного механіка та члена ліквідаційної комісії, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, а саме у звязку з припиненням (реорганізацією) філії Кривоозерський РАД про що свідчить копія витягу із трудової книжки позивача від 05 листопада 1975 року. Судовим наказом Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 19 вересня 2019 року в цивільній справі №479/1170/19 за заявою [PERSON] про стягнення з Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з відповідача на користь позивача стягнуто 28 217,49 грн. нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Вказане судове рішення набрало законної сили 17 жовтня 2019 року. Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору (ст.21 Закону України "Про оплату праці"). Згідно із положеннями ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до положень ч.6 ст.24 Закону України "Про оплату праці", своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст.241-1 КЗпП України. Відповідно до положень ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати №95, яка ратифікована 31 січня 1961 року. Відповідно до положень ст.1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін "заробітна плата", який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до положень ч.1 ст.2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Згідно положень ст.12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно положень ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, надав Конституційний суд України у своєму Рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Із матеріалів справи встановлено, що на момент звільнення, а саме станом на 01 серпня 2019 року філія "Кривоозерський РАД" ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги в Україні" не здійснила повний розрахунок з позивачем. Згідно даних довідки №52 від 30 серпня 2019 року за філією "Кривоозерський РАД" ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги в Україні" існує кредиторська заборгованість перед [PERSON] в сумі 2 630,12 грн. З урахуванням нормативних положень ст.116 КЗпП України, яка зобов`язує підприємство розрахуватися з працівником у день звільнення, що не було здійснено відповідачем, суд вважає, що підприємство повинно нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За положеннями діючого трудового законодавства на власника покладається обов`язок в останній день роботи, цей же день є днем звільнення, він же зазначається в заяві про звільнення і в трудовій книжці як день звільнення, видати працівнику належно оформлену трудову книжку та провести з ним повний розрахунок. При розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суд керується положеннями "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до абзацу 3 п. 2 зазначеного Положення - середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середній заробіток позивача за червень - липень 2019 року складає: 307, 44 грн./день (11 683,00 грн. поділити на кількість робочих днів - 38). Кількість робочих днів затримки з дня наступного за днем звільнення до часу ухвалення рішення складає 158 днів. Таким чином розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 48 572,52 грн. (307,44 грн. х 158 днів), сума якого визначена без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів. Згідно даних квитанції №0.0.1553765922.1 АТ "ПРИВАТБАНК" від 16 грудня 2019 року позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., тому відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 768.40 грн. та оплаті професійної правничої допомоги в сумі 500,00 грн.

Outcome: approved