Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , у якій зареєстрований відповідач [PERSON] , який із 2014 року у даній квартирі не проживає, комунальні платежі він не сплачує, кореспонденцію не отримує, його особисті речі у квартирі відсутні, адреса його фактичного місця проживання їй теж невідома. У зв`язку з реєстрацією відповідача у квартирі, комунальні платежі нараховуються згідно із кількістю зареєстрованих у ній осіб, тому вона змушена сплачувати ці платежі за себе та відповідача, чим порушуються її права. Факт відсутності відповідача за вказаною вище адресою та його не проживання протягом останніх п`яти років за місцем його реєстрації підтверджуються актом обстеження житлово-побутових умов від 10 січня 2020 року, складеним депутатом Броварської міської ради Київської області Андрієвським В.А. у присутності сусідів. Оскільки відповідач [PERSON] тривалий час більше одного року не проживає без поважних причин у належній їй на праві приватної власності квартирі, відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України він втратив право користування цим житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, останній подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за відсутності сторони позивача та задовольнити позов повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду він теж не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд встановив, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 51,7 м2, житловою площею 31,1 м2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 10 квітня 1995 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 березня 1997 року, витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 грудня 2019 року індексний номер 193673613, номер запису про право власності 34717899. Згідно із довідкою № 1-125788 від 10 грудня 2019 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Відділом реєстрації місця проживання осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані двоє осіб: позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] . Відповідно до відомостей, наданих на запит суду Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області, відповідач у даній справі [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , із 03 квітня 1981 року по теперішній час. Із актів обстеження житлово-побутових умов від 10 січня та 02 червня 2020 року, складених депутатом Броварської міської ради Київської області Андрієвським В. А. , видно, що у належній позивачу [PERSON] на праві приватної власності вказаній вище квартирі зареєстрований, проте фактично не проживає тривалий час протягом останніх п`яти років її син [PERSON] , відповідач у даній справі, що підтвердили сусіди позивача [PERSON] та [PERSON] , які проживають у тому ж житловому будинку у квартирах [ADDRESS] відповідно. Згідно із ч. 1 ст. 29 ЦК України, ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено міжнародний принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне, мирне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР (1983 року) визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належній позивачу [PERSON] на праві власності квартирі [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування вказаним житловим приміщенням, тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved