Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] діючи у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки [PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання за нею та дитиною права користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона є рідною донькою [PERSON] (підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 червня 1986 року), яка згідно рішення Виконавчого комітету Фрунзенської районної у м. Харкові ради № 23/10 від 19 лютого 2008 року була визнана наймачем однокімнатної квартири [ADDRESS] вказаному рішенні зазначено, що до договору найму наведеного житлового приміщення включено також [PERSON] у якості доньки наймача. 21 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що призвело до зміни прізвища позивача з " [PERSON] " на "[PERSON]" (підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21 грудня 2011 року). Згідно паспорта позивача та довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 1728 від 05.09.2017, місце мешкання [PERSON] було зареєстроване у квартирі [ADDRESS] період з 18.01.2003 року по 11.12.2015 рік. [INFO] у позивача та її чоловіка народилася донька, [PERSON] , місце мешкання якої 17 вересня 2014 року також було зареєстроване у вказаному житловому приміщенні. [INFO] внаслідок хвороби матір позивачки померла. Позивач зазначає, що її мати та вона постійно мешкали однією сім`єю до моменту смерті матері позивача у квартирі [ADDRESS] Наведене може бути підтверджено під час судового розгляду: ?показаннями свідків; ?квитанціями про сплату комунальних послуг за спірне житлове приміщення; ?іншими письмовими доказами (зокрема, актом про підтвердження фактичного не проживання за адресою реєстрації місця мешкання). 11.12.2015 позивача та її доньку було знято з реєстрації місця мешкання у спірній квартирі з вказівкою про тимчасову відсутність та збереження житлового приміщення. У позові вказано, що зняття з реєстрації місця мешкання позивача та її доньки здійснювалося фіктивно виключно з метою оформлення субсидії на житлове приміщення за ініціативою померлої матері позивача, але позивачка продовжила постійно та фактично мешкати зі своєю матір`ю та донькою однією сім`єю у спірній квартирі. У судовому позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач до судового засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином, відзиву або письмових пояснень до суду не надав. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши подані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] , мати позивача (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19 червня 1986 року), згідно рішення Виконавчого комітету Фрунзенської районної у м. Харкові ради № 23/10 від 19 лютого 2008 року була визнана наймачем однокімнатної квартири [ADDRESS] вказаному рішенні зазначено, що до договору найму наведеного житлового приміщення включено також [PERSON] у якості доньки наймача. Таким чином, позивач набула право користування спірною квартирою у якості члена сім`ї наймача, що підтверджується рішенням Виконавчого комітету Фрунзенської районної у м. Харкові ради № 23/10 від 19 лютого 2008 року. 21 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що призвело до зміни прізвища позивача з " [PERSON] " на "[PERSON]" (підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21 грудня 2011 року). [INFO] у позивача та її чоловіка народилася донька, [PERSON] . Згідно паспорта позивача та довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 1728 від 05.09.2017, місце мешкання [PERSON] було зареєстроване у квартирі [ADDRESS] з 18.01.2003 року по 11.12.2015 рік. 17 вересня 2014 року місце мешкання доньки позивача [PERSON] 17 вересня 2014 року також було зареєстроване у вказаному житловому приміщенні. [INFO] внаслідок хвороби матір позивачки - [PERSON] померла, ро що [INFO] зроблено відповідний актовий запис №12175 (свідоцтво ро смерть серія [NUMBER] ). Допитані під час судового розгляду свідки, що є сусідами позивача, надали суду показання, що [PERSON] мешкає у квартирі [ADDRESS] моменту народження до теперішнього часу, вони систематично зустрічають позивача з дитиною у під`їзді та на площадці перед квартирою. Позивач до суду надала копії квитанцій, що підтверджують сплату комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] у період з 2015 р. по теперішній час. Згідно акту про підтвердження фактичного не проживання за адресою реєстрації місця мешкання, позивач за адресою реєстрації місця мешкання не мешкає, у квартирі відсутні її особисті речі. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути визнання права. Відповідно до змісту ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до правової позиції Верховного суду України (ц/с №6-60цс12) у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. ч. 1, 2ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 12 квітня 1985 р. №2 (зі змінами, внесеними постановами Пленуму від 10 березня 1989 р. № 2 та від 25 грудня 1992 р. №13 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи додержано встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було воно постійним місцем їх проживання і протягом якого саме часу, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що з ним проживають, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року по справі №1-31/2001, положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року № 700, щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), тому відсутність прописки не може бути підставою для відмови у визнанні права на користування. За змістом зазначених норм матеріального права, відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло. Таким чином, право користування жилим приміщенням може ґрунтуватися як на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі) так і на законі (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved