Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування Уманської міської ради, про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.В обґрунтування позову посилалась на те, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . З 23.02.2002 року по 07.11.2013 вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач в позові посилається на те, що разом з дітьми вони проживали у вказаній вище квартирі та після розірвання шлюбу [PERSON] з неповнолітніми дітьми залишилася проживати у квартирі [ADDRESS] . Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.05.2015 року було зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] та було прийнято рішення про виселення [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми з вказаної квартири. Також, позивач в позові посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29.07.2015 року було скасовано рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.05.2015 року в частині виселення неповнолітніх дітей, в іншій частині рішення залишено без змін. 07.09.2015 року державним виконавцем Уманської міської державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції Полулях Н.В. за заявою [PERSON] було ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та встановлено строк для самостійного виселення із вказаної квартири до 22.09.2015 року. В позові вказано, що позивач у встановлений державним виконавцем строк виселилась із спірної квартири. При цьому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.01.2016 року рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29.07.2015 року та рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.05.2015 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою залишено без змін, а в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Також, в позові вказано, що ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.04.2016 року позов [PERSON] за його заявою було залишено без розгляду з посиланням на те, що фактично добровільно [PERSON] висилилася із спірної квартири. Після виселення [PERSON] із дітьми з спірної квартири вони стали проживати у квартирі [ADDRESS] , ј частина якої належить на праві власності [PERSON] . Крім того, позивач в позові посилається на те, що актом обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] , [INFO] , встановлено, що у квартирі [ADDRESS] неналежні умови для його проживання, оскільки там уже проживає дві сім`ї, умови проживання у спірній квартирі є найбільш сприятливими для проживання та навчання дітей сторін. Позивач посилається на те, що вона вселилась у спірну квартиру як член сім`ї власника даної квартири, де проживала разом з дітьми до другої половини вересня 2015 року. Також, позивач посилається на те, що вона виселилась із цієї квартири разом з дітьми в порядку виконання судового рішення про виселення. Позивач вважає, що порушене право [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] має бути відновлене шляхом їх вселення до спірної квартири, тому вона просила суд вселити її, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у квартиру [ADDRESS] . Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність за участю її представника Драч Д.С . Представник позивача - адвокат Драч Д.С. в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в ньому. Адвокат наполягала на тому, що добровільно [PERSON] не висилялася, а зробила це у зв`язку з необхідністю виконання рішення суду про її виселення, після відкриття виконавчого провадження за заявою [PERSON] . Представник наполягала, що між сторонами існує спір з приводу проживання у квартирі [ADDRESS] позивача та їх з [PERSON] спільних дітей. Представник посилалася на те, що в [PERSON] у власності є ј квартири [ADDRESS] , однак там немає умов для проживання її та дітей, оскілки там уже проживає дві сім`ї і тому позивач з дітьми змушена проживати в одній із кімнат, в якій немає належних умов для неповнолітніх дітей. Також, адвокат Драч Д.С. посилалася на те, що позивач з дітьми зареєстрована за адресою: [ADDRESS] і чинне законодавство не пов`язує категорію реєстрації з можливістю проживання за певною адресою. Крім того, до матеріалів справи були долучені заяви дітей позивача, які вказують на те, що вони бажають проживати в квартирі [ADDRESS] ( одному сину уже 15 років, а іншому 8 років). Одночасно, представник підтвердила, що позивач до суду не зверталася з позовом про місце проживання дітей і орган опіки та піклування також вказаного питання не розглядав. Крім того, з урахуванням доходів [PERSON] , якщо він вважає, що вселення дітей з колишньою дружиною порушують його права, представник позивача посилалася на те, що [PERSON] може винайняти собі інше житло або жити в помешканні, яке отримав у власність після смерті матері ( представник позивача посилалася на те, що її відомо, що у [PERSON] є інша квартира по вул..Садовій та хата, однак доказів на підтвердження вказаних обставин вона не надала та не ставила питання про їх витребування). Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що батько з дітьми стосунків не підтримує і тому вселення дітей в квартиру батька можливо змінить ситуацію, оскільки для хлопчиків важливим є спілкування з батьком і вони бажають такого спілкування. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, при цьому довірив представляти свої інтереси в суді адвокату Мельнику О.Ф. Представник відповідача - адвокат Мельник О.Ф. в суді посилався на те, що вони позов не визнають і не вбачають підстав для його задоволення. Адвокат Мельник О.Ф. посилався на те, що між сторонами відсутній спір про місце проживання дітей і позивач [PERSON] разом із дітьми добровільно виселилися із квартири [ADDRESS] та забрали свої речі. Представник відповідача вважає, що між сторонами відсутній спір, оскільки він є власником квартири, а колишня дружина з дітьми добровільно покинула відповідне помешкання, у зв`язку з чим позивач після повернення справи з Верховного Суду, при новому розгляді подав заяву про залишення позову без розгляду, у зв`язку з фактичним добровільним виселенням [PERSON] із спільної квартири. Також, адвокат Мельник О.Ф. посилався на те, що квартира [ADDRESS] є однокімнатною, в даний період часу [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою і тому вселення позивачки з дітьми буде порушувати права [PERSON] та його неповнолітніх дітей, оскільки дві різні сім`ї не можуть проживати спільно в однокімнатній квартирі, що є порушенням, як моральних засад, так і санітарних норм. Крім того, представник відповідача посилався на те, що у [PERSON] у власності є частина квартири та вона з іншими власниками визначила порядок користування спільною власністю, що в судовому засіданні було підтверджено представником. Також, він вважає, що неповнолітні діти, які проживають з матір`ю і які у відповідних заявах написали, що у квартирі [ADDRESS] , вони бажають проживати разом із матір`ю не можуть бути вселені в однокімнатну квартиру, яка належить їх батькові при тому, що батьки вирішили, що діти будуть проживати з матір`ю і спору з даного приводу у них не має. В судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що відповідач з дітьми не спілкується. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Уманської міської ради Калінчук А М. у судовому засіданні вказувала, що є підстави для задоволення позову в частині вселення дітей. Одночасно, представник надала до суду письмові пояснення, в яких вказано, що позовні вимоги в частині вселення дітей - [PERSON] та [PERSON] підлягають до задоволення оскільки позивач перебувала у шлюбі з відповідачем від якого вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] ; 07.11.2013 р. шлюб між сторонами було розірвано; [PERSON] (батько неповнолітніх дітей ) є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] і вони вважають, що позивач звернувшись до суду з даним позовом діє в інтересах своїх дітей. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності зі ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони з 23.02.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.11.2013 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що був зареєстрований 23.02.2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №55. (до матеріалів справи долучена ксерокопія відповідного заочного рішення, без відмітки про набрання рішенням законної сили- одночасно представники сторін в судовому засіданні визнали вказану обставину). У шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.05.2015 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Уманської міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою та зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] та було виселено [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми з вказаної квартири (а.с.9-10). Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29.07.2015 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.05.2015 року було скасовано в частині виселення неповнолітніх дітей, а в іншій частині рішення було залишено без змін (а.с.11-13). 07.09.2015 року державним виконавцем Уманського міського відділу державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції Полулях Н.В. за заявою [PERSON] було відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 705/5275/14-ц; 2/705/91/15, що був виданий 01.09.2015 року Уманським міськрайонний судом Черкаської області про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та встановлено строк для самостійного виселення із вказаної квартири до 22.09.2015 року (а.с.17). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.01.2016 року рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29.07.2015 року та рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.05.2015 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою було залишено без змін, а в частині позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] було скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с.15-16). Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.04.2016 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Уманської міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою, за його заявою було залишено без розгляду у зв`язку з тим, що [PERSON] з дітьми в жовтні 2015 року виселилась з квартири [ADDRESS] , тому відсутній предмет спору (а.с.18). Згідно даних технічного паспорту на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], « …що знаходиться у власності громадянина [PERSON] …» вказано, що паспорт на квартиру є додатком до свідоцтва про право власності на житло. Крім того, у технічному паспорті міститься відмітка про те, що виправлення здійснені згідно правовстановлюючого документу та проведено реєстрацію змін 05.08.1999 року ( при цьому, будь-яких інших документів, що підтверджують право власності на відповідну квартиру відповідачем та його представником до суду надано не було та сторонами не ставилося питання про їх витребування). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , що видане повторно 05.12.2017 року Уманським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] та дружині після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище « [PERSON] ». В технічному паспорті на приватизовану квартиру [ADDRESS] вказані особи: «… [PERSON] Ѕ; [PERSON] ј; [PERSON] ј…». Крім того, у технічному паспорті вказано, що паспорт на чотирьохкімнатну квартиру, житловою площею 51,4 кв.м.,- є додатком до свідоцтва про право власності на житло ( при цьому, будь-яких інших документів, що підтверджують право власності на частку у відповідній квартирі позивачем та його представником до суду надано не було та сторонами не ставилося питання про їх витребування). Відповідно до ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 30 травня 2014 року, що винесена за результатом розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.02.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , з участю Служби у справах дітей Уманської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, відповідно до якого у задоволенні позову було відмовлено,- відповідне рішення від 24.02.2014 року було залишено без змін ( до матеріалів справи долучена ксерокопія відповідної ухвали від 30.05.2014 року без відмітки про набрання ним законної сили). До Уманського міськрайонного суду позивачем було надано заяви [PERSON] та [PERSON] від 08.04.2019 року, в яких вони посилаються на те, що бажають проживати разом зі своєю мамою [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. У відповідності з ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК України, член сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. ВССУ роз`яснив, що стаття стаття 405 ЦК України може бути застосована саме до членів сім`ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить йому на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п.п. 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною першою статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. За змістом ст. 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини. З аналізу зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини вбачається, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Стаття 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дає наступні визначення термінів "реєстрація" та "місце проживання" Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються Законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Згідно з ч.1,3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За приписами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом встановлено, що в даний період часу, після виселення із квартири [ADDRESS] , право дітей на житло забезпечено їх матір`ю, оскільки діти разом з матір"ю проживають у квартирі [ADDRESS] , частка якої на праві власності належить позивачу. При цьому, сторони після розлучення, ні до суду, ні до органу опіки та піклування не зверталися з метою вирішення спору з приводу місця проживання дітей. Одночасно, вселяючи неповнолітніх дітей в квартиру до батька, суд фактично визначить місце проживання дітей разом з батьком, що не є предметом позову. З огляду на обставини справи, суду з метою вирішення спору з дотриманням норм міжнародного та національного права не було надано доказів на підтвердження обставин, що вселення неповнолітніх дітей, які після розлучення з батьком фактично не спілкуються буде сприяти інтересам дітей, з урахуванням їх емоційних, психологічних, матеріальних, вікових та медичних потреб та при відсутності спору між батьками з приводу місця проживання дітей. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] . Крім того, позивач виселилась з вказаної вище квартири у вересні 2015 року, на виконання рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.05.2015 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29.07.2015р. (позов по даній цивільній справі в послідуючому було залишено без розгляду, у зв`язку з відсутністю предмета спору), що підтверджено представником позивача у судовому засіданні, тому позовні вимоги в частині вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , не підлягають до задоволення. Таким чином, при викладених обставинах, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Уманської міської ради, про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed