Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

06.02.2017 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф" про захист прав споживача фінансових послуг, визнання положень договору фінансового лізингу несправедливими, а самого договору недійсним, стягнення за цим договором сплачених споживачем грошових коштів. В позові позивач посилався на те, що в мережі Інтернет він знайшов рекламне оголошення про продаж сільськогосподарської техніки 2012 року випуску, а саме трактора МТЗ-82.1 Беларус за ціною 132750 грн., по вказаному телефону йому повідомили, що техніка розпродається значно дешевше ринкової вартості, оскільки вона придбана по старому курсу гривні по відношенню до долара США та повідомили про місце знаходження найближчого філіалу відповідача, 08.11.2016 року він приїхав за адресою відповідача разом зі свідком [PERSON], по приїзду менеджери відповідача підтвердили вартість трактора 132750 грн., пояснивши, що йому необхідно сплатити авансовий внесок у сумі 47500 грн., а трактор протягом 2 календарних днів прийде залізничним сполученням на ст. Пологи Запорізької області, де він може оглянути товар та доплатити різницю його вартості, йому дали підписати договір як сказали купівлі-продажу, який він не читав, сплатив 47500 грн., після підписання договору він вияснив, що трактор коштує не 132750 грн., а 18339,77 доларів США, що еквівалентно 475000 грн., він почав телефонувати відповідачу, але йому не відповіли, наступного дня вони з [PERSON] поїхали до відповідача для вирішення питання про відмову від договору, але йому повідомили, що з цього питання йому необхідно звернутися до офісу в м. Києві, 17.11.2016 року він направив до офісу повідомлення про свою незгоду з укладеним договором, на початку грудня 2016 року він отримав відповідь від відповідача, з якої дізнався про те, що сплачена ним сума є не авансовим платежем, а комісією за організацію договору і йому повернута не буде, а договір з ним розірвано з 14.11.2016 року, вважає дії відповідача у неповерненні ним коштів в сумі 47500 грн. неправомірними, положення договору - несправедливими, договір - недійсним, посилаючись на те, що фінансова послуга надається на підставі ліцензії, а договір не містить посилання на наявність даної ліцензії, посилаючись на ст.700 ЦК України та ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів, яка передбачає право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору, він звертає увагу суду на те, що ним було направлено відповідачу письмове повідомлення про відкликання своєї згоди на укладення договору, посилаючись на ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів, яка передбачає, що продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, вважає, що відповідач включив в умови договору несправедливі умови, а саме: надав можливість продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, встановленням обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, вважає, що йому завдано матеріальних збитків відповідачем відмовою у поверненні йому коштів в сумі 47500 грн., посилався на ст.22, ч.1 ст.1166 ЦК України, прохав позов задовольнити, визнати положення статті 12 договору №1915 фінансового лізингу, укладеного 08.11.2016 року між ним та відповідачем, несправедливими, визнати договір №1915 фінансового лізингу, укладений 08.11.2016 року між ним та відповідачем, недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачені ним на виконання договору №1915 фінансового лізингу, укладеного 08.11.2016 року між ним та відповідачем, грошові кошти, а саме комісію за організацію Угоди в сумі 47500 грн. та судові витрати: витрати на сплату судового збору в сумі 640 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 500 грн. 07.03.2017 року до суду звернувся представник відповідача [PERSON] з запереченнями на позов, в яких посилався на те, що позов не підлягає задоволенню з огляду на те, що договір №1915 фінансового лізингу, укладений 08.11.2016 року між сторонами, відповідає вимогам законодавства, посилаючись при цьому на ст.3, ч.1 ст.627, ч.1 ст.638 ЦК України, ч.2 ст.6 Закону України Про фінансовий лізинг, так як позивачем отримана повна, необхідна, доступна та достовірна інформація про положення договору, про що свідчить підпис позивача на кожній сторінці договору, в тому числі і сплати комісії за організацію угоди, щодо вартості трактора, позивачем було сплачено за організацію угоди, а не авансовий платіж, про що свідчить і квитанція про його сплату, договір розірвано з 14.11.2016 року, про що було повідомлено позивача, не погоджується з позивачем щодо відсутності у відповідача ліцензії на здійснення цієї підприємницької діяльності, так як вважає, що має право на заняття фінансовим лізингом, посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року, вважає, що відповідач має право на заняття господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи, не погоджується з твердженнями позивача щодо несправедливості окремих умов договору, посилаючись на правову позицію, висловлену у Постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 року справа № 6-40цс13, яка передбачає для кваліфікації умов договорів несправедливими наявність одночасно таких умов як: умови договору порушують принцип добросовісності, умови договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін, умови договору завдають шкоди споживачеві, вважає, що дані умови відсутні, не погоджується з тим, що комісія за організацію угоди не є лізинговим платежем, не погоджується з тим, що позивача введено в оману відповідачем, посилаючись на те, що позивачем не надано таких доказів, останній отримав повну, необхідну, доступну та достовірну інформацію про положення договору, про що свідчить підпис позивача на кожній сторінці договору, прохав в задоволенні позову відмовити. 07.03.2017 року до суду звернувся представник відповідача [PERSON] з заявою про розгляд справи у відсутність представника відповідача. 23.03.2017 року до суду звернувся директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф" [PERSON] з поясненнями на позов, в яких посилався на те, що договір №1915 фінансового лізингу, укладений 08.11.2016 року між сторонами, відповідає вимогам законодавства, посилаючись на ч.1 ст.2, п.2 ч.1 ст.7, ч.1 і ч.4 ст.9, п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності вважає, що здійснення господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню, законодавець ставить в пряму залежність від прийняття ліцензійних умов на здійснення такого виду діяльності, на Постанову Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року, на його думку Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф" займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи, під час укладення договору №1915 фінансового лізингу, укладений 08.11.2016 року між сторонами, був відсутній механізм для отримання ТОВ ліцензії. 23.03.20017 року до суду звернувся позивач з уточненою позовною заявою, в якій посилався на те, що в мережі Інтернет він знайшов рекламне оголошення про продаж сільськогосподарської техніки 2012 року випуску, а саме трактора МТЗ-82.1 Беларус за ціною 132750 грн., по вказаному телефону йому повідомили, що техніка розпродається значно дешевше ринкової вартості, оскільки вона придбана по старому курсу гривні по відношенню до долара США та повідомили про місце знаходження найближчого філіалу відповідача, 08.11.2016 року він приїхав за адресою відповідача разом зі свідком [PERSON], по приїзду менеджери відповідача підтвердили вартість трактора 132750 грн., пояснивши, що йому необхідно сплатити авансовий внесок у сумі 47500 грн., а трактор протягом 2 календарних днів прийде залізничним сполученням на ст. Пологи Запорізької області, де він може оглянути товар та доплатити різницю його вартості, йому дали підписати договір як сказали купівлі-продажу, який він не читав, сплатив 47500 грн., після підписання договору він вияснив, що трактор коштує не 132750 грн., а 18339,77 доларів США, що еквівалентно 475000 грн., він почав телефонувати відповідачу, але йому не відповіли, наступного дня вони з [PERSON] поїхали до відповідача для вирішення питання про відмову від договору, але йому повідомили, що з цього питання йому необхідно звернутися до офісу в м. Києві, 17.11.2016 року він направив до офісу повідомлення про свою незгоду з укладеним договором, на початку грудня 2016 року він отримав відповідь від відповідача, з якої дізнався про те, що сплачена ним сума є не авансовим платежем, а комісією за організацію договору і йому повернута не буде, а договір з ним розірвано з 14.11.2016 року, вважає дії відповідача у неповерненні ним коштів в сумі 47500 грн. неправомірними, положення договору - несправедливими, договір - недійсним, посилаючись на те, що фінансова послуга надається на підставі ліцензії, а договір не містить посилання на наявність даної ліцензії, посилаючись на ст.700 ЦК України та ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів, яка передбачає право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору, він звертає увагу суду на те, що ним було направлено відповідачу письмове повідомлення про відкликання своєї згоди на укладення договору, посилаючись на правову позицію, висловлену в Постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, по аналогічній справі, так як договір нотаріально не посвідчений, що свідчить про його недійсність, посилаючись на ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів, яка передбачає, що продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, вважає, що відповідач включив в умови договору несправедливі умови, а саме: надав можливість продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору, встановленням обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, вважає, що йому завдано матеріальних збитків відповідачем відмовою у поверненні йому коштів в сумі 47500 грн., посилався на ст.22, ч.1 ст.1166 ЦК України, прохав позов задовольнити, визнати положення статті 12 договору №1915 фінансового лізингу, укладеного 08.11.2016 року між ним та відповідачем, несправедливими, визнати договір №1915 фінансового лізингу, укладений 08.11.2016 року між ним та відповідачем, недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачені ним на виконання договору №1915 фінансового лізингу, укладеного 08.11.2016 року між ним та відповідачем, грошові кошти, а саме комісію за організацію Угоди в сумі 47500 грн. та судові витрати: витрати на сплату судового збору в сумі 1920 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 500 грн. 06.06.2017 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області уточнений позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф про захист прав споживача фінансових послуг, визнання положень договору фінансового лізингу несправедливими, а самого договору недійсним, стягнення за цим договором сплачених споживачем грошових коштів, в якому посилаючись на нікчемність договору №1915 фінансового лізингу від 08.11.2016 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф в зв`язку з недотримання встановленої законом форми правочину, а саме нотаріального посвідчення останнього, прохав позов задовольнити, визнати положення статті 12 договору №1915 фінансового лізингу від 08.11.2016 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф, несправедливим, визнати договір №1915 фінансового лізингу від 08.11.2016 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф, недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачені ним на виконання договору №1915 фінансового лізингу від 08.11.2016 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф, грошові кошти, а саме комісію за організацію Угоди в сумі 47500 грн., та судового збору в сумі 1920 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 500 грн., прийнятий до свого провадження та спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф про захист прав споживача фінансових послуг, визнання положень договору фінансового лізингу несправедливими, а самого договору недійсним, стягнення за цим договором сплачених споживачем грошових коштів. Позивач у судовому засіданні уточнений позов підтримав, суду пояснивши, що посилається на обставини, вказані ним в уточненій позовній заяві, прохає уточнений позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] вважає, що уточнений позов підлягає задоволенню, суду пояснивши, що обставини, які підтверджують позов, викладені в позовній заяві, в тому числі і в уточненій позовній заяві. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у свою відсутність. Свідок [PERSON] І А. суду пояснив, що вони з позивачем в інтернеті знайшли оголошення про продаж трактора марки "Беларус за ціною 132750 грн. відповідачем, і кожний з них вирішив придбати для себе трактор, 08.11.2016 року вони приїхали до м. Запоріжжя, де по вул. Перемоги знаходився філіал відповідача, їм запропонували сплатити 47500 грн. на рахунок відповідача і дали підписати кожному договір лізингу, при цьому пояснили, що по прибуттю тракторів у м. Пологи договір було з ними анульовано та укладено інший, позивач перераховував 47500 грн. за допомогою його картки "Приватбанку, трактори вони так і не отримала, грошей їм не повернули. Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на повному, об`єктивному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає встановленими наступні обставини: 08.11.2016 року позивач сплатив відповідачу комісію за організацію договору №1915 фінансового лізингу від 08.11.2016 року в сумі 47500 грн., що підтверджується копією квитанції від 08.11.2016 року (а.с.11). 08.11.2016 року між сторонами укладено письмовий договір №1915 фінансового лізингу, що підтверджується копією договору (а.с.14-21). Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного: Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини щодо укладення договору №1915 фінансового лізингу від 08.11.2016 року, який за своєю правовою природою є змішаним договором, так як містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. В постанові Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року висловлена правова позиція, яка полягає в тому, що договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, а визнання такого договору судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору, передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Судом встановлено, що договір №1915 фінансового лізингу, укладений між сторонами 08.11.2016 року, нотаріально не посвідчений. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. А тому суд відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України застосовує до даних правовідносин у справі правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.2 п.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так як договір №1915 фінансового лізингу, укладений між сторонами 08.11.2016 року, є нікчемним, то останній не породжує цивільних прав і обов`язків, передбачених ним. Відповідно до абзацу 2 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач відповідно до абзацу 5 ст.216 ЦК України як заінтересована особа: сторона договору №1915 фінансового лізингу, укладений між сторонами 08.11.2016 року, який є нікчемним, з вимогою про повернення майна: грошових коштів в сумі 47500 грн., сплачених 08.11.2016 року відповідачу в якості комісії за організацію договору №1915 фінансового лізингу від 08.11.2016 року в зв`язку з тим, що відповідач зобов`язаний відповідно до абзацу 2 ст.216 ЦК України повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, не повернув кошти в сумі 47500 грн. Суд не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що окремі умови договору є несправедливими, так як договір є недійсним і не породжує прав та обов`язків, які ним передбачені. З цієї самої підстави суд не бере до уваги і обставину, яку зазначає позивач в якості недійсності договору - відсутність ліцензії на заняття такого виду господарської діяльності як фінансовий лізинг, а також несправедливість окремих положень договору, а також не бере до уваги і заперечення відповідача в цілому. А тому суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання положення статті 12 договору №1915 фінансового лізингу, укладеного 08.11.2016 року між сторонами, несправедливими. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджується позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.2 ст.84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною... не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Судом встановлено, що позивачем понесені та документально підтверджені витрати на сплату судового збору в сумі 1920 грн. та позивачу надана правова допомога адвокатом на суму 500 грн. за 7 годин роботи адвоката з консультації, підготовки позову, його друку, аналізу додатків до позову, що підтверджується квитанцією від 19.12.2016 року (а.с.3). Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01 січня 2017 року встановлено в сумі 1600 грн., а тому 40 % від нього становить 640 грн. Таким чином вимога позивача про стягнення судових витрат у складі витрат на сплату судового збору в сумі 1920 грн. та відшкодування витрат на правову допомогу адвоката на суму 500 грн. грунтується на законі, підтверджена обставинами, встановленими на підставі перевірки наданих та досліджених судом доказів.

Outcome: partial