Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

20.06.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловою площею будинку № 123 по вул. Садовій с. Вакулівка Роздільнянського району Одеської області, в якому 47/100 частки у праві спільної часткової власності належить йому на підставі договору дарування. Свої вимоги обґрунтував тим, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 11.03.2014 року йому належить 47/100 частки у праві спільної власності на житловий будинок №123 по вул. Садовій в с. Вакулівка Роздільнянського району Одеської області. Власником іншої частки житлового будинку, а саме 53/100 являється його мати [PERSON] В вищезазначеному будинку окрім нього та його мати зареєстрована його колишня дружина [PERSON], яка з серпня 2015 року та по теперішній час за місцем своєї реєстрації не проживає. Оскільки відповідач ніяких витрат по утриманню будинку та по сплаті комунальних послуг не здійснює, перешкод у користуванні житлом їй ніхто не чинив, в 2016 році позивач одружився вдруге та на даний час виховує з дружиною сина, народженого в 2017 році, на теперішній час місце знаходження відповідача не відомо, вирішити питання щодо зняття її з реєстрації в добровільному порядку не можливо, у позивача виникли труднощі в здійснені свого права користування та розпорядження майном, тому просив позов задовольнити та стягнути сплачений судовий збір. 25.06.2018 року про вищезазначеній цивільній справі було відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання на 19.07.2018 року з викликом сторін по справі.(а.с.30). 23.10.2018 року ухвалою суду за заявою позивача його позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] суми сплаченого ним судового збору у розмірі 704,80 грн. залишені без розгляду та ухвалено продовжувати розгляд справи за вимогою про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловою площею.(а.с.53). 23.10.2018 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до розгляду по суті на 22.11.2018 року. Позивач [PERSON] про день та час слухання справи був сповіщений належним чином про що в матеріалах справи є відповідні докази. (а.с.31;35;45;48). В суд в підготовчі судові засідання жодного разу не зявився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив заявлені позовні вимоги задовольнити, підготовче судове засідання провести за його відсутністю.(а.с.36). У судове засідання 22.11.2018 року позивач також не зявився, був сповіщений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення за особистим підписом позивача.(а.с.58;60), заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходило, поважну причину своєї неявки суд також не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час, дату і місце судового розгляду була повідомлена належним чином за останнім місцем своєї реєстрації. На адресу суду повернулись конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання».(а.с.31;35;45;48;57;62). Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за її відсутності не скористалась та не повідомила суд про причини неявки у судові засідання; відзив на позовну заяву не подала. Третя особа - Виноградарська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, в судове засідання не зявилися, надали суду заяву, в якій, просили справу розглядати у відсутність їх представника, рішення ухвалити відповідно до діючого законодавства України. ( а.с.37) Відповідно до\~ст. 128 ч. 11 ЦПК України\~відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, отже враховуючи, що судом були виконанні вимоги ч.11ст.128 ЦПК України, суд вважає відповідача такою, що належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та визнає її неявку з неповажних причин.(а.с.47; 59). Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Дослідивши докази\~по справі, розглянувши справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Під час судового розгляду позивач по справі, починаючи з 20.06.2018 року по 22.11.2018 року, жодного разу не зявився в судові засідання, тому справа розглядається в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих позивачем. Згідно ч.2\~ст.\~210\~ЦПК суд\~має розпочати\~розгляд справи\~по суті\~не пізніше\~ніж через\~шістдесят днів\~з дня\~відкриття провадження\~у справі,\~а у\~випадку продовження\~строку підготовчого\~провадження -\~не пізніше\~наступного дня\~з дня\~закінчення такого\~строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, частиною першою статті 13\~ЦПК\~України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, на обґрунтування позовних вимог в частині того, що позивач є власником 47/100 частки вказаного будинку останній надав ксерокопії документів, а саме: копію договору дарування, технічний паспорт, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, довідку Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, копію рішення про розірвання шлюбу з відповідачем. При цьому, вказані копії засвідчені не належним чином, а оригінали вказаних документів, суду для огляду надані не були. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому, порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Тому,\~суд\~вважає,\~\~що вказані\~\~документи не\~можуть\~бути\~визнані судом\~\~допустимими,\~що\~узгоджується\~з правовою\~позицією,\~викладеною\~у\~Постанові ВС/КГС\~у\~справі\~№ 904/8549/17\~від\~11\~липня\~2018\~р.,\~у\~відповідності\~до якої\~Верховний\~Суд\~підкреслив, що хоча ксерокопії документів і можна вважати належними доказами, проте вони не можуть бути допустимими, оскільки у випадках передбачених законодавством певні\~ обставини справи повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Згідно вказаної думки ВС зазначив, що відповідно до ст.\~77\~ГПК\~України та\~\~ст.\~91\~ГПК\~України для того щоб бути допустимим доказом будь який документ повинен бути залучений до матеріалів справи або в оригіналі або із відміткою \~про засвідчення копії документа, яка складається \~зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Крім того, при вирішенні питання про втрату права користування житлом у даному випадку з'ясуванню підлягає як термін відсутності особи, так і поважність причин такої відсутності. Також, на обґрунтування позовних вимог в частині не проживання відповідача за вказаною адресою суду надана єдина довідка Виноградарської сільської ради Одеської області про те, що [PERSON] з серпня 2015 року не проживає.(а.с.23). Але, суд вважає, що вказана довідка , без всієї іншої сукупності доказів, також до уваги судом не можуть бути прийняті, з огляду на наступне. Належність та допустимість доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення обєктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом. При цьому, суд звертає увагу, що в матеріалах справи взагалі відсутні докази факту не проживання відповідача за місцем реєстрації, оскільки жодного разу не був складений Акт обстеження житла, який міг би свідчити про відсутність відповідача за місцем реєстрації в певний період, а надана довідка Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області за № 570 від 20.11.2018 року проте, що [PERSON] не проживає на території Виноградарської сільської ради місце проживання [PERSON] не відоме, яка без всієї іншої сукупності доказів по справі, не може бути прийнята судом до уваги.(а.с.65). Інші докази позивачем по справі суду не надані. Тому суд вважає, що вказана довідка, надана позивачем щодо не проживання відповідача у спірному будинку є неналежним доказом, оскільки вона не містять інформації саме з якого часу не проживає відповідач та не містять інформації про наявність чи відсутність майна відповідача на спірній житловій площі. Таким чином, суд вважає, що довідка сільської ради не підтверджують безспірно відсутність відповідача в зазначеному будинку понад один рік. Крім того, суд вважає, що позивачем також не доведено наявність будь-яких обставин, що свідчать про наявні перешкод у позивача в користуванні власністю. Відповідно до ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивач, звертаючись до суду з даним позовом, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У пункті 38 постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року N 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони непов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням, володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі "Руїз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі "Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А N 274). Враховуючи, що будь-яких переконливих доказів на підтвердження своїх всіх вимог та існування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог ним не надано; жодного клопотання під час судового розгляду позивачем не заявлялося; позивач самостійно розпорядився своїми правами щодо надання суду доказів та до суду жодного разу не зявився, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в звязку з недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed