Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

06 квітня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", треті особи - Управління з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради, Громадська організація "Дніпропетровський міський комітет захисту прав споживачів", про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів лізингу, стягнення грошових коштів та моральної шкоди. Посилаючись на грубе порушення з боку відповідача положень ЗУ «Про фінансовий лізінг» та ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки наявні несправедливі умови договорів та використання нечесної підприємницької діяльності, що вводить в оману, просив суд визнати недійсними договір № 000327 фінансового лізингу від 26.12.2013 року та договір № 001428 фінансового лізингу від 08.11.2014 року, укладені між ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" та [PERSON]; стягнути з відповідача на його користь в рахунок повернення сплачених коштів за договором № 000327 фінансового лізингу від 26.12.2013 року в сумі 16 620,00 грн. та за договором № 001428 фінансового лізингу від 08.11.2014 року в сумі 129 899 грн. 70 коп.; стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року позовні вимоги [PERSON] - задоволенні частково. Визнано недійсним договір № 000327 фінансового лізингу від 26.12.2013 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон". Визнано недійсним договір № 001428 фінансового лізингу від 08.11.2014 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон". Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 146 519 грн. 70 коп. В задоволенні іншої частини позову про стягнення моральної шкоди [PERSON] - відмовлено. Також вирішено питання щодо судового збору (а.с.35-51). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким в цій частині позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 79-85). За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення в частині задоволених позовних вимог, колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуємій частині слід скасувати, та відмовити в зазначеній частині у задоволенні позову. Судом 1 інстанції встановлено, що 26.12.2013 року між [PERSON] (лізингоодержувач) та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" (лізингодавець) був укладений договір № 000327 фінансового лізингу. Відповідно до п.1.1. договору - лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу, визначений у п.3.1. цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Згідно цього договору лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача транспортний засіб - автомобіль Chevrolet Cruze, обумовленою вартістю 166 200,00 грн. Відповідно до п.1.2. договору - строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів (Додаток №2 до договору) та починається з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі предмету лізингу (надали - акт приймання-передачі) за формою, встановленою лізингодавцем. Відповідно до п.1.3. договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем Специфікації (Додаток №3 до цього Договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу. Відповідно до п.1.3. договору лізингоодержувач має право самостійно обирати ТЗ та продавця (постачальника ТЗ) і несе пов'язані з цим ризики. Продавцем (постачальником) є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації (надалі - продавець). Відповідно до умов Розділу 2 даного Договору фінансового лізингу - предметом лізингу є транспортний засіб (ТЗ), зазначений в п.3.1. даного договору фінансового лізингу (автомобіль, сільскогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та інш.). Призначенням предмету лізингу - є межі застосування предмету лізингу, які технічно та юридично погодженні з лізингодавцем та лізингоодержувачем у цьому договорі. Продавцем є юридична чи фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, що у відповідності до укладеного договору купівлі-продажу або постачання, передає у власність лізингодавцю ТЗ, придбаний ним згідно із Специфікацією до нього договору. Продавець є відповідальним за гарантійними зобов'язаннями стосовно предмету лізингу. Графіком сплати періодичних лізингових платежів - є Додаток № 2 до цього Договору, в якому визначається Строк лізингу, графік платежів (розмір лізингових платежів після отримання предмету лізингу, періодичність сплати лізингових платежів). Специфікацією є Додаток №3 до цього договору, в якій визначається детальні особливості предмету лізингу (марка, модель, рік випуску, колір, вартість та інше). Строком лізингу є строк, на який предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу на умовах, погоджених у цьому договорі. Лізинговим періодом є період, за який лізингоодержувач здійснює оплату за користування предметом лізингу. П. 3.2. договору передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладання цього договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Відповідно до п.3.3. договору - предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. Всі ризики по предмету лізингу переходять до лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання - передачі. Пунктом 3.4. договору передбачено, що у разі зміни вартості предмету лізингу до моменту повної сплати авансу лізингоодержувачу останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою виплати не менше 50% від вартості предмету лізингу на момент його передачі, у такому випадку остаточна вартість предмету лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в Додатковій угоді до даного договору. Відповідно до п. 3.5. договору залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку. Умови такої заміни та проведення додаткових розрахунків вказуються у відповідній додатковій угоді до даного договору. П.п. 4.1.1. п. 4.1. договору передбачено, що лізингодавець зобов'язаний передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу в порядку, встановленому даним договором. Відповідно до п.4.2. договору лізингоодержувач зобов'язаний, зокрема,: п.4.2.1. - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням; п. 4.2.3. - у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору. Відповідно до п.4.4.3. договору лізингоодержувач має право вимагати, у тому числі і від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його законних прав на предмет лізингу. Пунктом 5.1. договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно до п.5.2. договору лізингоодержувач має право сплачувати Авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в Додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п.8.2.2. даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Відповідно до п.6.8. договору лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу та визначає його у п.3.1. даного договору лізингу Відповідно до п.7.1. договору - даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 76 календарних місяців з моменту підписання даного договору. Згідно до п.7.2. договору строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену в додатку №2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Відповідно до п.7.3. договору - строк лізингу може бути змінений тільки за згодою сторін. Згідно до п.7.4. договору дія договору фінансового лізингу припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачу, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, що підтверджується підписанням сторонами відповідного Акту прийому-передачі (повернення предмету лізингу). При наявності між сторонами взаємних невиконаних зобов'язань (в т.ч. фінансових), Договір фінансового лізингу у частині цих невиконаних зобов'язань діє до повного їхнього виконання. Пунктом 11 договору передбачено, що в разі належного виконання протягом усього строку дії договору зобов'язань щодо сплати всіх лізингових платежів, та інших зобов'язань, визначених договором, лізингоодержувач має право набути у власність предмет лізингу. Відповідно до п. 12.1. договору - за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного платежу, зазначеного в Додатку №2 до даного Договору, до дня фактичної оплати цього платежу включно. За несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3 % річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного платежу, зазначеного в Додатку №2 до Договору фінансового лізингу, по день фактичної оплати цього платежу включно. Відповідно до п.12.4. договору - лізингодавець має право достроково припинити дію договору фінансового лізингу та вимагати повернення предмету лізингу у випадах, якщо, зокрема: лізингоодержувач не сплатив або сплатив не в повному обсязі лізинговий платіж у строк, встановлений Додатком №2 до даного Договору, і прострочення оплати становить більше 30 календарних днів, а також всі належні до оплати платежі (штрафні санкції, пеню та інші відшкодування відповідно до умов даного договору). На виконання умов договору позивачем було сплачено відповідачу суму в розмірі 16 620,00 грн., що підтверджується квитанцією № 10/13 від 26.12.2013 року, і яку він вважав 10% авансовим платежем, а не комісією. Через сім днів позивач звернувся до представника лізингодавця [PERSON] з питанням щодо отримання автомобіля, але йому було повідомлено, що для отримання предмету лізингу необхідно здійснити попередній платіж у розмірі 50% вартості автомобіля. В листопаді 2014 року, як стверджує позивач, з реклами "Лізингової компанії "Еталон", розміщеної в мережі Інтернет, він дізнався про можливість придбання автомобілю Ssang Yong (Санг Енг) в м. Одеса в розстрочку за ціною 200 000,00 грн. 08.11.2014 року, перебуваючи в м. Одеса за місцем розташування філії відповідача, позивач уклав з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" Договір фінансового лізингу № 001428 від 08.11.2014 року, зміст його умов є аналогічним із договором фінансового лізингу від 26.12.2013 року. На виконання умов № 001428 від 08.11.2014 року позивачем була сплачена сума у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 19 від 08.11.2014 року, і яку він вважав 10% авансовим платежем, а не комісією. Через 5 днів позивач зателефонував до представника лізингодавця [PERSON], яка його повідомила про необхідність звернення до головного офіс лізингодавця у м. Києві, який займається поставкою автомобіля. У головному офісі лізингодавця по телефону гарячої лінії, вказаному в договорі - [NUMBER] позивач був повідомлений про те, що поставка автомобіля неможлива до сплати чергових платежів в розмірі 50% від вартості договору, що було зазначено в додатку №1 та №2 до договору. 14.11.2014 року позивач знов звернувся до головного офісу лізингодавця з проханням надання інформації про фактичну наявність автомобіля марки Ssang Yong та його ціну, на що його було повідомлено про те, що автомобіль є в наявності у м. Київ і його вартість складає 200 000 грн. та запевнили, що при сплаті 50% вартості договору впродовж 5 днів з ним зв'яжуться і автомобіль буде передано у його користування. 15.11.2014 року позивачем було сплачено суму в розмірі 100 000,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.316212910.1 від 15.11.2014 року. Впродовж десяти днів позивач намагався зв'язатися з менеджером головного офісу відповідача для отримання автомобіля та подальших дій, проте телефон не відповідав. Після того, як він зв'язався з менеджером, його було повідомлено про те, що предмет лізингу виріс у вартості на 80 000,00 грн. і на теперішній час вона складає 280 000,00 грн., тому йому для отримання автомобіля необхідно доплатити 40 000,00 грн. Так як цієї суми у позивача не було, він попросив менеджера відповідача підібрати автомобіль меншої вартості, на суму сплачених коштів. Оскільки впродовж тижня пропозицій він менеджера не надходило, позивач самостійно на сайті "Лізингової компанії "Еталон", розміщеної в мережі Інтернет, знайшов автомобіль марки Chery Tiggo (Чері Тіго), вартістю 206 000,00 грн. Уточнивши у менеджера наявність та отримавши рахунок на сплату, позивач здійснив доплату за предмет лізингу та комісію за передачу предмету лізингу на загальну суму 9899,7 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.327902499.1 від 17.12.2014 року, яка є в матеріалах справи. 18.12.2014 року на його звернення до менеджера головного офісу відповідача щодо отримання автомобіля та подальших дій, його повідомили про те, що предмет лізингу виріс у вартості ще на 54 000 грн. і на теперішній час складає 260 000 грн., тому йому для отримання автомобіля необхідно доплатити суму у розмірі 27000,00 грн. Оскільки необхідної суми у позивача не було, він підібрав автомобіль марки Bud F3, вартістю 164 000,00 грн., та звернувся до відповідача з проханням виконати необхідні дії щодо оформлення документів для передачі йому автомобіля, на що отримав згоду. Через шість днів після цього та після дзвінка позивача на гарячу лінію відповідача, менеджер відповідача передзвонив йому та повідомив, що предмет лізингу знов виріс у вартості на 76 000,00 грн. і на теперішній час його вартість складає 240 000 грн. і тому для отримання автомобіля йому необхідно доплатити суму у розмірі 38 000,00 грн. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що в результаті нечесної підприємницької діяльності було введено в оману споживача щодо істотних умов договорів, оскільки умови договорів є несправедливими та непрозорими, порушують принцип добросовісності внаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак пославшись на приписи ст. 216 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнав недійсними договори фінансового лізингу, наслідком чого є повернення позивачу сплачених коштів. Однак з вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26.12.2013 року між ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) був укладений договір № 000327 фінансового лізингу з додатками до нього, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу - автомобіль Chevrolet Cruze, обумовленою вартістю 166 200,00 грн., а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. При укладенні зазначеного договору сторонами були обумовлені та підписані додатки № 1, № 2 та № 3 (графіки сплати першого та другого лізингового платежу відповідно, які одночасно містили інформацію щодо сплати комісії за організацію та передачу предмету лізингу, послуги з реєстрації, страхування тощо, та специфікація з визначенням особливостей предмету лізингу (марка, модель, кількість, ціна). На виконання умов договору позивач 26.12.2013 року сплатив ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" 16 620 грн. згідно вказаного договору. Крім того, 08.11.2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) був укладений договір № 001428 фінансового лізингу з додатками до нього, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу - автомобіль Ssang Yong (Санг Енг) обумовленою вартістю 200 000,00 грн., а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. При укладенні зазначеного договору сторонами були обумовлені та підписані додатки № 1, № 2 та № 3 (графіки сплати першого та другого лізингового платежу відповідно, які одночасно містили інформацію щодо сплати комісії за організацію та передачу предмету лізингу, послуги з реєстрації, страхування тощо, та специфікація з визначенням особливостей предмету лізингу (марка, модель, кількість, ціна). На виконання умов договору позивач 08.11.2014 року сплатив ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" 20 000 грн. та 15.11.2014 року - 100 000 грн., згідно умов вказаного договору. У грудні 2014 року позивач, вирішивши змінити предмет лізингу на автомобіль марки Chery Tiggo (Чері Тіго), вартістю 206 000,00 грн., 17.12.2014 року здійснив доплату за предмет лізингу та комісію за передачу предмету лізингу на загальну суму 9899,7 грн. Пізніше, позивач, вирішивши змінити предмет лізингу на автомобіль марки Bud F3, вартістю 164 000,00 грн., однак через його подорожчання до 240 000 грн., так його й не отримав. Статтями 3, 6, 627 ЦК України передбачено свободу договору, а саме: вільність в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні його умов з врахуванням цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В спірних правовідносинах положення Закону України «Про захист прав споживачів» повинні застосовуватися у системному зв'язку з нормами ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Нормами ст.ст. 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За цим договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За приписами ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договори порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України): по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Колегія суддів вважає, що умови спірних договорів не містять у сукупності вказаних ознак, тому підстав для визнання їх умов несправедливими немає. Згідно змісту вищевказаних договорів фінансового лізингу вони містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки, як позивача, так і відповідача. Позивачем не доведено, що умови укладених договорів всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін. Волевиявлення позивача в момент укладення кожного з договорів було вільним і відповідало його внутрішній волі, що підтверджується його підписами на кожному аркуші кожного з договорів, та трьох додатків до них, а отже сторонами було досягнуто всіх викладених в договорі умов. Твердження про те, що позивач при укладенні договорів був введений представником компанії в оману щодо характеру сплачених платежів та суми після сплати якої можливо отримати автомобіль, не заслуговують на увагу, оскільки не доводяться зібраними по справі доказами, враховуючи, що позивач був ознайомлений з умовами договорів та додатків до них, про що власноруч розписався. А твердження позивача, що йому в усній формі було повідомлено представниками відповідача, що автомобіль можливо отримати після сплати 10% його вартості, належними доказами та умовами договору не підтверджується. Жодних доказів на підтвердження того що існували перешкоди для ознайомлення з текстами договорів та додатків до них, та для з'ясування змісту договорів, позивач не надав. Таким чином, посилання позивача на те, що договори укладені на умовах, які ним розцінені як несправедливі та порушують його права є безпідставним. Жодного примусу до укладення договорів з боку лізингодавця не встановлено. Посилання позивача на те, що він не мав можливості встановити призначення платежу при внесені грошових коштів та повірив представнику компанії спростовуються матеріалами справи, позаяк жодних обставин, які перешкоджали б з'ясувати призначення платежу позивач не зазначив. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тому посилання позивача на те, що він не з'ясовував зміст договорів не є переконливим та не є підставою для визнання правочинів недійсними та застосування їх недійсності. Також колегія суддів вважає, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про поширення інформації відповідачем, що вводить в оману, з посилання на положення Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції». Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б доводили факт укладення договорів внаслідок здійснення лізинговою компанією «Еталон» нечесної підприємницької практики. Посилання позивача на те, що умова договорів про сплату комісії є незаконною, а її розмір неспівмірним і не є лізинговим платежем, спростовуються умовами договорів по п.п. г п.2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладення спірних договорів відповідач вчиняв дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними. За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недійсність договорів через їх невідповідність Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг» є необґрунтованим. Враховуючи вищевикладене, та те, що викладені в апеляційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне, скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки якого не відповідають обставинам справи, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів лізингу, стягнення грошових коштів.

Outcome: dismissed