Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення режиму спілкування з дитиною та участі у її вихованні,а саме просив суд: усунути перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні сина - [PERSON], що допускаються з боку матері; встановити спосіб участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні сина - [PERSON], у випадку проживання чи перебування останнього в Україні шляхом надання побачень без участі матері: щотижня - кожного понеділка після завершення часу навчання з ночівлею у [PERSON] до ранку вівторка, щотижня - кожної середи після завершення часу навчання з ночівлею у [PERSON] до ранку четверга, кожної п»ятниці після завершення часу навчання з ночівлею у [PERSON] та кожної суботи до 20.00 год. з подальшим забезпеченням відвідання позивачем разом із сином навчального закладу; в період осінніх канікул - на увесь період канікул, в період зимових канікул - перший тиждень канікул, в період літніх канікул - 45 днів з можливістю зустрічей за місцем проживання батька дитини або в іншому місці чи в іншій країні з метою спільного відпочинку чи оздоровлення; встановити спосіб участі [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином, [PERSON], у випадку постійного його проживання за межами України, шляхом побачення без присутності матері в період осінніх, зимових, весняних канікул - на увесь період канікул за місцем проживання [PERSON] або в іншій країні з метою спільного відпочинку чи оздоровлення; побачення без присутності матері в період літніх канікул - два календарні місяці за місцем проживання [PERSON] або в іншій країні з метою спільного відпочинку чи оздоровлення; щоденного спілкування по телефону (або іншими засобами аудіовізуального зв'язку) близько 30 хв.; зобов»язати [PERSON] сприяти та не чинити перешкод [PERSON] в питаннях виїзду за кордон для побачень з [PERSON] чи для відпочинку та оздоровлення, або іншою метою в інтересах [PERSON]; у випадку постійного проживання [PERSON] за межами України - зобов'язати [PERSON] забезпечувати здійснення сина подорожі з Узбекистану, або іншої країни його проживання до України, для зустрічей з [PERSON] шляхом фінансування подорожей [PERSON]; у випадку постійного проживання [PERSON] за межами України - зобов'язати [PERSON] відшкодувати [PERSON] фактичні витрати, необхідні для супроводженню [PERSON] з Узбекистану, або іншої країни проживання [PERSON] до України, для зустрічей із [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував у шлюбі із відповідачкою, який 30.04.2014 року було розірвано, і на даний час їх син [PERSON] виїхав разом з відповідачкою до Узбекистану, де проживає та навчається. Фактично з літа 2014 року позивач з дитиною не спілкується, а нетривалі телефонні розмови із сином обмежуються відповідачкою. Позивач бажає виконувати свій батьківський обов»язок у вихованні та спілкуванні із сином, а відповідачка перешкоджає йому у здійсненні йому таких дій, що на його думку шкодить інтересам дітей, не сприяє його гармонійному розвитку. За таких обставин, з метою захисту інтересів дітей позивач був вимушений звернутись до суду із цим позовом. Представник позивача в судовому засіданні просила позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник третьої особи в судовому засіданні просив вирішити справи у відповідності до вимог законодавства, зважаючи на не проживання дитини сторін на території Шевченківського району м.Києва. Відповідач про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, але у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, не просив розглядати справу у його відсутність, представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення і доводи представника позивача та третьої особи, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Як встановлено в судовому засіданні, то між сторонами було зареєстровано шлюб 29.07.2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського райуправління юстиції м.Києва та у шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO] (а.с.8-9). Після розірвання шлюбу між сторонами згідно рішення Святошинського районного суду м.Києва від 30.04.2014 року спільна дитини сторін перетнула державний кордон України в напрямку - виїзд, а згідно довідки від 29.01.2015 року навчається у школі міста Ташкент Узбекистану (а.с.12-13). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають грунтуватись на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Статтею 9 Конвенції про права дитини, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надасться можливість брати участь розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним з невід'ємних прав людини є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі Конвенція), згідно з якою органи державної влади не можуть ручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання правопорушенням чи злочинам, для захисту здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У Постанові Европейського суду з прав людини від 21 червня 1988 по справі «Беррехаб (Berrehab) проти Нідерландів "Суд зазначає, що спільне проживання малолітніх дітей та їх батьків не є необхідною умовою існування "сімейного життя" між ними: "З моменту народження дитини і в силу самого факту народження між ним і його батьками, одруженими, існують узи, складові" сімейну життя ", навіть якщо батьки не проживають разом". Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з їх, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За правилами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживав окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення, рішення органу опіки та піклування с обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілку ванні з дитиною або у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце і час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Згідно висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.02.20016 року, то вказаний державний орган підтримує позовну заяву із визначенням, що графік побачень із дитиною повинен встановити орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. Як вбачається зі змісту позовних вимог та досліджених судом доказів у справі, то відповідачка здійснює перешкоди позивачу у спілкуванні з їх спільною дитиною, не дозволяючи бачити та виховувати його та без його дозволу вивезла сина до Узбекистану. За таких обставин, вимоги позивача про зобов»язання відповідачки не перешкоджати йому у спілкуванні та вихованні сина є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивач у позові просить суд встановити йому спосіб спілкування із сином щотижнево із визначенням певних робочих днів із ночівлею до ранку та кожної суботи. При вирішенні вказаних вимог, суд приймає до уваги ту обставину, що відповідач проживає та працює у м.Києві, а тому має обмежені можливості для визначення власного вільного часу для спілкування з дитиною. В той же час, надання побачення на визначену кількість днів та із ночівлею, як просить у своєму позові позивач, передбачає 4-х денний термін побачень із 7-денного тижня. Але, у дитини є інші рідні як то матір (дідусь, бабусі), права яких на спілкування із дитиною у такому випадку будуть порушені. Крім того, з урахуванням віку дитини та обумовлених цим особливостей режиму дня, який має забезпечити здоровий розвиток дитини, суд вважає можливим визначити час побачень лише в середу, п»ятницю до 22.00 год. та першу і другу суботу місяця з 08.00 години до 20.00 години з місцем проживання батька. Крім того, під час розгляду справи було встановлено, що стосунки між позивачем та відповідачем є напруженими. Тому, з урахуванням інтересів сторін та дитини, з метою забезпечення балансу їх прав, суд вважає необхідним надати позивачу можливість проводити з дитиною канікули (у межах заявлених позовних вимог), але лише в період осінніх, зимових та літніх шкільних канікул - на половину від загальної кількості днів таких канікул з можливістю зустрічей за місцем проживання батька дитини чи виїзду на відпочином в межах України. Що стосується участі позивача у вихованні дитини шляхом виїзду його та дитини за кордон на оздоровлення, то підстав для задоволення позовних вимог в цій частині не вбачається, оскільки для цього необхідно отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача. Тому це питання має вирішуватися сторонами окремо з дотриманням порядку оформлення документів для виїзду дитини за кордон. Вимоги про встановлення способу участі у спілкуванні з дитиною позивача шляхом його виїзду за межами України в іншій країні задоволенню не підлягають, оскільки спосіб участі у вихованні дитини може бути встановлений лише на території України за місцем проживання дитини. Разом з тим, визначаючи спосіб участі відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд вважає за потрібне для забезпечення інтересів дитини обумовити проведення перших двох зустрічей відповідача з сином у присутності позивача. Так, положеннями ч.ч. 1, 2 ст.159 Сімейного кодексу України передбачено, що в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Позовні вимоги в частині зобов»язання відповідача сприяти та не чинити перешкод [PERSON] в питаннях виїзду за кордон для побачень з [PERSON] чи для відпочинку та оздоровлення, або іншою метою в інтересах [PERSON] та відшкодування [PERSON] фактичні витрати, необхідні для супроводженню [PERSON] з Узбекистану, або іншої країни проживання [PERSON] до України, для зустрічей і [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки є фактичним стягненням коштів з іншої особи, є безпідставними та необґрунтованими, не узгоджуються із вимогами сімейного законодавства та суперечать правовій природі ст.ст.157-159 СК України. Вказані вимоги зводяться фактично не до бажання забезпечити собі право та можливість участі у спілкуванні з сином, а до створення йому за допомогою судового рішення важелю тиску на відповідачку та комфортних умов для виконання його батьківських обов»язків без будь-яких зусиль з боку позивача. При цьому, як зазначено у ст.141 СК України, батькам гарантуються не тількі рівні права, а й покладаються рівні обов»язки щодо дитини. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Частиною 1 статті 88 ЦПК Українипередбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до суду договір про надання юридичних послуг від 25.10.2015, укладений між позивачем та адвокатським об»єднанням «Регіональний союз адвокатів»; перелік дій щодо надання правової допомоги на суму - 13228 грн. із розрахунку - 24 години; виписку по рахунку про сплату позивачем коштів у розмірі - 5000,00 грн. за юридичні послуги за цим договором; ордер на надання правової допомоги від імені вказаного адвокатського об»єднання [PERSON] Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що понесені відповідачем витрати на правову допомогу підлягають частковому задоволенню, виходячи з співвідношення задоволених позовних вимог, фактично сплачених та понесених витрат на це позивачем і витраченого часу у розмірі - 5000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, які були сплачені позивачем при подачі до суду даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial