Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

представник позивача за первісним позовом звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачкою договірних зобов'язань по сплаті коштів за наданий їй кредит, а тому згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №907 від 03 липня 2008 року в розмірі 97 473,96 доларів США, порушує питання про звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, яка розташована на [ADDRESS], загальною площу 0,0758 га, кадастровий номер [NUMBER] із цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 03.07.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №128 та житловий будинок номер [NUMBER] (чотирнадцять) літера "А" зі всіма невід'ємними його приналежностями (гараж - під літерою "В", сарай - під літерою "Г", літній душ - під літерою "Д", убиральня - під літерою "Е", баня - під літерою "Є", огорожа "№1-3"), загальною площею 87,20 квадратних метрів, жилою площею 49,60 квадратних метрів, що знаходиться по [ADDRESS], який належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 03.07.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №123, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому, посилалась на те, що під час укладання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки була введена в оману продавцем [PERSON], який при укладанні згаданих договір використав недійсний державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] де адреса земельної ділянки зазначена як [ADDRESS], тоді як будинок, який розташований на цій земельній ділянці має адресу [ADDRESS]. Крім того посилалася на те, що під час укладання договорів про іпотечний кредит та іпотечного договору відповідачем не було виконано положення ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а саме сукупну вартість кредиту визначено неналежним чином. Також посилалася на те, що в 2011 році під тиском банку підписала додатковий договір №1 до договору про іпотечний кредит на вкрай невигідних для себе умовах. В цьому зв'язку, уточнивши позовні вимоги, порушувала питання про визнання недійсним договору про іпотечний кредит та іпотечного договору. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому посилався на те, що правоустановчий документ - державний акт про право власності на землю, попереднього власника [PERSON], є недійсним, оскільки в ньому зазначена адреса, яка не відповідає адресі будинку, що на ній розташований, а відтак останній під час укладання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки вів в оману покупця [PERSON] в цьому зв'язку просив визнати недійсним договір поруки укладений між ним, ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], як забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила про задоволення первісного позову з викладених у ньому підстав. Категорично заперечувала проти чергового відкладення розгляду справи, коли позивачі за зустрічними позовами до суду систематично не з'являються, умисно затягують розгляд справи. Проти ухвалення заочного рішення заперечила, наполягала на вирішенні справи на підставі наявних доказів. Згідно письмових заперечень, що містяться в матеріалах справи, представник позивача за первісним позовом проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечила, посилаючись на те, що остання отримала в письмовому вигляді повідомлення про умови кредитування, в якому зазначено вид кредиту, цільове використання коштів, форму забезпечення та кредитування, розмір та тип відсоткової ставки, валюту кредиту, суму на яку кредит може бути виданий, перелік супутніх витрат та іншу інформацію, надання якої передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», які вона вважала прийнятними для себе. Доводи зустрічної позовної заяви про недійсність договору про іпотечний кредит та іпотечного договору у зв'язку з введенням її в оману продавцем [PERSON] вважала не обґрунтованими, оскільки останній стороною оспорюваних договорів не був, а сам державний акт, про недійсність якого заявляє [PERSON] недійсним у встановленому законом порядку не визнавався. Та обставина, що остання не зареєструвала належним чином своє право власності на земельну ділянку, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки на момент його укладання сторонами дотримано вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України. Заперечив представник ПАТ «Державний ощадний банк України» і проти зустрічного позову [PERSON], який вважав не обґрунтованим. [PERSON], будучи повідомленим про розгляд справи в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, до суду не прибув та про причини своєї неявки суд не повідомив. [PERSON] до суду повторно не прибула, подала заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням на лікарняному. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю. подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Вирішуючи питання про можливість відкладення розгляду справи, суд звертає увагу на наступне. Так, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Як передбачено ч. 1 та 2 ст. 240 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до п. 2 ч. 3 та ч. 5 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору. Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Аналізуючи викладене, суд зазначає, що як за правилами чинного ЦПК України так і за правилами ЦПК України 2004 року, процесуальні дії, які складають підтовчу стадію в цій справі проведено, розгляд справи по суті розпочато. Прийняття нового ЦПК України не містить положень Закону, які б повернули розгляд справи до початкової стадії підготовчого судового засідання. Провадження в справі відкрито в січні 2016 року. Позивачка за зустрічним та відповідачка за первісним позовом [PERSON] до суду систематично не з'являється, посилаючись на хворобу. Суд, неодноразово відкладаючи розгляд справи, надав можливість усім учасникам процесу подати документи по суті спору та всі наявні в них докази. Суд вважає, що її неявка не перешкоджає вирішенню спору. Поведінку [PERSON] суд розцінює як зловживання своїми процесуальними правами, про яке йдеться в п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, спрямовану на невиправдане затягування розгляду справи. Відтак, суд позбавлений можливості в черговий раз відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, а тому дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в загальному порядку, оскільки представник позивача за первісним позовом заперечує проти заочного розгляду справи. Подальше відкладення розгляду справи за таких умов призведе до того, що її розгляд може ніколи не відбутися. Крім того суд звертає увагу й на те, що чергове відкладення розгляду справи призведе до порушення прав позивача за первісним позовом на справедливий та своєчасний розгляд справи в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит №907, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 160 000 доларів США, а позичальник зобов'язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит та сплатити проценти за його користуванням у розмірі 14 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором (п. 1.1 кредитного договору). Згідно п. п. 1.2 кредитного договору кредит надавався на 9 років з терміном остаточного погашення не пізніше 03 липня 2017 року для придбання жилого будинку та земельної ділянки за договорами купівлі-продажу від 03 липня 2008 року розташованого за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 1.4 кредитного договору визначено, що надання кредиту здійснюється одноразово з рахунку наданого кредиту, відкритого у філії банку, що вказана у реквізитах цього договору, готівкою, з моменту виконання загальних умов надання кредиту. Сукупна вартість кредиту, графік платежів, вид і предмет кожної супутньої послуги та їх обґрунтування визначені в додатках №№1-3 до цього договору, що є його невід'ємною частиною. За змістом пункту 1.5 кредитного договору передбачено, що позивач зобов'язувався щомісячно до 25 числа, починаючи з наступного місяця після отримання кредиту, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі по 1482 доларів США та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси філії банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків відкритих в банку, починаючи з серпня 2008 року на відповідні рахунки позичальника, відкриті у філії банку та вказані в реквізитах цього договору. Останній платіж в сумі 1426 доларів США в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше кінцевої дати остаточного погашення кредиту, що визначена цим договором. Відповідно до п. 4.3.2. кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у сумі, що визначена цим договором, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах визначених цим договором. Згідно із пунктом 3.4. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в цілому або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором. Відповідно до п. 4.2.2 кредитного договору при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж на 2 (два) місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором та іпотечним договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за договором та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. Як передбачено п. 7.8 кредитного договору сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов'язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього договору. 03 липня 2008 року на забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено іпотечний договір №1843, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №133. Відповідно до п.п. 1.1 та 1.2 договору іпотеки [PERSON] з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає із кредитного договору передала, а банк прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених в іпотечному договорі, нерухоме майно. Предметом іпотеки за цим іпотечним договором є нерухоме майно, а саме: -житловий будинок номер [NUMBER] (чотирнадцять) літера "А" зі всіма невід'ємними його принадежностями, що знаходиться по [ADDRESS]. Житловий будинок - "А" - (цегла), має загальну площу 87,20 (вісімдесят сім цілих двадцять сотих) квадратних метри, жилу площу 49,60 (сорок дев'ять цілих шістдесят сотих) квадратних метри. До надвірних будівель відносяться: гараж - під літерою "В", сарай - під літерою "Г", літній душ - під літерою "Д", убиральня - під літерою "Е", баня - під літерою "Є", огорожа "№1-3"; -земельна ділянка, яка розташована по [ADDRESS] та має загальну площу 0,0758 га, кадастровий номер [NUMBER] із цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до п. 3.1.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за договором про іпотечний кредит та/або цим договором. Згідно п. 6.2. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь - яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 6.6. цього договору. Крім того, 03 липня 2008 року, з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, між ВАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] та [PERSON] (далі поручитель) укладено договір поруки №1842. Відповідно до п. 1 договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. На виконання кредитного договору позивач надав відповідачці [PERSON] кредитні кошти в сумі 160 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки від 03 липня 2008 року. 03 липня 2008 року [PERSON] придбала у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за договорами купівлі-продажу житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS]-а та земельну ділянку площею 0,0758 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою [ADDRESS]. Як вбачається із вказаних договорів житловий будинок належав продавцям [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 31 травня 2006 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] виданого Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області 11 квітня 2006 року. 27 серпня 2008 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS]-а, про що видано відповідний витяг №20021886. Як вбачається з витягу №19494634 від 03 липня 2008 року на підставі повідомлення ВАТ «Державний ощадний банк України» до Державного реєстру іпотек приватним нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. внесено реєстраційний запис про обтяження №7504240 вказаного житлового будинку та земельної ділянки. В подальшому, 03 серпня 2011 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору, згідно якого сторони домовились про зменшення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, яка з 03 серпня 2011 року по 03 липня 2017 року складала 12 % річних. Разом з тим, відповідачка [PERSON] взяті на себе зобов'язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує, термін сплати коштів порушено, що підтверджується розрахунком заборгованості по кредиту. З розрахунку суми заборгованості за згаданим кредитним договором вбачається, що відповідачка станом на 13 липня 2017 року має заборгованість за кредитом та відсотками в загальному 97473,96 доларів США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 2 559 666 грн. 20 коп. яка складається із: -загальної суми непростроченого кредиту (основного боргу) - 36 994 доларів США; -загальної суми прострочених чергових платежів за кредитом (по основному боргу) - 34 086 доларів США; -загальної суми заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом - 16 412,89 доларів США; -суми нарахованих відсотків за червень 2015 року - 701,06 доларів США; -сума нарахованих відсотків за липень 2015 року (з 01.07.2015 - 12.07.2015 р.) - 280,43 доларів США; -загальної суми пені за несвоєчасну сплату основних платежів за кредитом - 6 073,19 доларів США; -загальної суми пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 2 926,39 доларів США. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як передбачено ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Як передбачено ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону (ст. 41 Закону України «Про іпотеку»). Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як передбачено п. 2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Відповідно до п. 3.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] отримала в письмовому вигляді повідомлення про умови кредитування від 17 червня 2008 року, в якому зазначено вид кредиту, цільове використання коштів, форму забезпечення, форму кредитування, розмір та тип відсоткової ставки, валюту кредиту, суму на яку кредит може бути виданий, перелік супутніх витрат та іншу інформацію надання якої передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». В розділі 4 «Застереження» кредитної заявки від 17 червня 2008 року [PERSON] своїм особистим підписом засвідчила, що інформацію з питань основних економічних та правових вимог щодо надання кредиту нею отримано в Банку в письмовій формі. З умовами кредитування ознайомлена і визнає їх прийнятними для себе. Крім того, кредитний договір включає в себе три додатки: Додаток №1 «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 24.03.2008 року», Додаток №2 - «Вид та предмет супутніх послуг та обґрунтування їх вартості» та Додаток №3 - «Тариф, що діє в установах Головного управління при кредитуванні клієнтів». Таким чином, суд вважає, що банком дотримано вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168. Посилання відповідачки [PERSON] про невірне обрахування сукупної вартості кредиту суд до уваги не приймає, які є не обґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Що стосується доводів зустрічної позовної заяви [PERSON] про те, що її під час укладання договору про іпотечний кредит та іпотечного договору введено в оману [PERSON], то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як передбачено ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як вбачається з листа Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області від 22 квітня 2016 року №1010-02-1109/2-16 згідно Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на [PERSON] Вишгородським районним відділом земельних ресурсів було зареєстровано та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0758, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою [ADDRESS], про що зроблено відповідний запис від 11.04.2006 року №010634200244. Вказані обставини підтверджуються також Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 07 грудня 2017 року. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, питання про визнання недійсним вказаного державного акту [PERSON] не порушується, який в порядку передбаченому ст. 152 ЗК України недійсним не визнавався. Таким чином доводи [PERSON] в цій частині належними, допустимими і достатніми доказами в суді не підтверджені. Крім того, [PERSON] не є стороною договору про іпотечний кредит та іпотечного договору, коли порушень з боку банку під час укладання вказаних договорів, які б порушували права позичальника, судом не встановлено. Наслідком укладання вказаних договорів стало отримання [PERSON] грошових коштів і купівля нерухомого майна. Посилання останньої на розбіжності в адресах житлового будинку та земельної ділянки під ним, не можуть стати законними підставами для визнання недійсними договору про іпотечний кредит та іпотечного договору. Також суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Адреса місцезнаходження не визначає земельну ділянку як об'єкт цивільного права, щодо якої існують інші критерії - кадастровий номер, площа, межа. Не приймає до уваги суд й доводи [PERSON] про те, що додатковий договір №1 до договору про іпотечний кредит нею укладено під тиском банку на вкрай невигідних для неї умовах, коли зі змісту вказаного договору вбачається зменшення процентної ставки за кредитом з 14% до 12 %, а відтак навпаки поліпшення умов кредитування для позичальника. Крім того, питання про визнання недійсним вказаного додаткового договору [PERSON] також не порушується, коли суд, згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. За таких обставин, порушених прав [PERSON] під час укладання договору про іпотечний кредит та іпотечного договору судом не встановлено, а тому в задоволенні її зустрічної позовної заяви про визнання вказаних договір недійсними слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Оскільки зустрічний позов [PERSON] подано з тих самих підстав, останній також задоволенню не підлягає. Таким чином, судом встановлено порушення прав позивача за первісним позовом, які підлягають захистові шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України від 03 червня 2014 року №1304-V-ІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, відповідно до п. 1 ст. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Як вбачається з матеріалів справи будинок, що розташований за адресою [ADDRESS], є єдиним нерухомим майном відповідачки [PERSON], в якому вона зареєстрована з 27 грудня 2008 року та площа якого не перевищує 250 кв.м., а тому він підпадає під діє вказаного Закону. Разом з тим, поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вжити заходів, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі №6-1152цс15). Таким чином обраний позивачем спосіб захисту відповідає умовам іпотечного договору, вказаним вимогам Закону та ст. 16 ЦК України, а тому позов про це підлягає задоволенню. Однак, на підставі ст. 217 ЦПК України суд вважає необхідним відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 03 червня 2014 року №1304-V-ІІ. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно висновку про експертну грошову оцінку ТОВ "Українська експертна група" від 26 серпня 2015 року ринкова вартість земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS], загальною площею 0,0758 га, кадастровий номер [NUMBER] із цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд становить 174 598 грн. без врахування ПДВ. Згідно висновку про вартість майна ТОВ "Українська експертна група" від 26 серпня 2015 року ринкова вартість житлового будинку номер [NUMBER] літера "А", що знаходиться по [ADDRESS] з надвірними господарськими будівлями та спорудами, без врахування вартості земельної ділянки становить 691 071 грн. без врахування ПДВ. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача за первісним позовом, що підлягає захистові шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, представником позивача представлено документальне підтвердження понесених судових витрат, які слід стягнути з відповідачки [PERSON] На підставі викладеного і

Outcome: approved