Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

5.11.2020 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до Дочірнє підприємство "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", в якій просив стягнути з ДП "Миколаївський Облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 07.07.2020 року по дату винесення рішення суду та судовий збір в сумі 840,80 гривень. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 21.11.2019 року позивач був звільнений з посади начальника відділу з ремонту та експлуатаційного утримання доріг Дочірнє підприємство "Миколаївський автодор" АТ "ДАК" Автомобільні дороги України" за ст. 36 п. 1 КЗпП України, наказ №73-КК від 21.11.2019 року. На день звільнення нарахована заробітна плата позивачу не сплачена. 09.01.2020 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ, згідно якого стягнуто з ДП "Миколаївський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "ДАК "Автомобільні дороги України" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2019 року по 21.11.2019 року у розмірі 39 157,05 гривень. Ухвалою від 02.12.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно записів трудової книжки позивача, [PERSON] починаючи з 06.08.2019 року працював на посаді начальника відділу з ремонту та експлуатаційного утримання доріг ДП "Миколаївський облавтодор". Згідно наказу тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП "Миколаївський облавтодор" за № 73-КК від 21.11.2019 року про звільнення з позивачем було розірвано трудовий договір, за заявою працівника на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін. Як вбачається Судового наказу Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.01.20 року стягнуто з ДП "Миколаївський облавтодор" на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні з 01.09.2019 року по 21.11.2019 рік у розмірі 39 157,05 гривень. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєві від 06.07.2020 року стягнуто з ДП "Миколаївський облавтодор" на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.11.2019 року по 06.07.2020 рік у розмірі 122 944,68 гривень. Судовий наказ та Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва не були виконані. Виходячи з вищенаведеного, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 07.07.2020 року по 05.04.2021 рік в сумі 152 676,40 гривен. Середній заробіток [PERSON] складає 803,56 гривні на день відповідно до заробітку за вересень 2019 та жовтень 2019 рік. Таким чином, суд дійшов до переконання, що дійсно на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плата при звільненні у загальному розмірі 152 676,40 гривень. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 , дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до розділу II п. 2 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а саме підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 07.07.2020 року по 05.04.2021 року в сумі 152 676,40 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 840,80 грн.

Outcome: approved