Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача. визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину, посилаючись на те, що у листопаді 2014 року він, шляхом пошуку через мережу " Інтернет" знайшов лізингову компанію, якою було ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", та з представником якої в телефонному режимі визначився, що бажає отримати у власність автомобіль марки "Nissan Qashgai". позашляховик вартістю 375000 гривень. Представник компанії повідомив його, що для оформлення йому необхідно прибути до м. Одеса. 5 грудня 2014 року він прибув до м. Одеса, спочатку оплатив у банку кошти в сумі 37500 гривень, як пояснив йому представник компанії, для оплати 10% вартості автомобіля, а лише потім прибули до офісу для укладення договору фінансового лізингу. Договір з усіма додатками надали, але можливість прочитати не було, оскільки два працівники компанії стоячи поруч, розповідали про переваги та вигідність укладення такого договору. З їх слів він мав через 10 днів в м. Одеса отримати вказаний автомобіль, а потім на протязі 5 років виплачувати їм його вартість. Після спливу десятиденного строку він зателефонував до компанії про уточнення дня приїзду для отримання автомобіля, на що йому відповіли, що автомобіль може отримати лише при оплаті 50% вартості автомобіля, тобто 187500 гривень, а сплачені ним 37500 гривень це не 10% вартості автомобіля, а реєстраційний платіж (комісія за організацію та укладення самого договору лізингу). Це викликало в нього сумніви щодо законної діяльності лізингової компанії, вважає. що умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на його шкоду як споживача. Вважає, що умови договору та додатків до нього суперечать вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів", так як отримання ним товару як споживачем поставлено в пряму залежність від розподілу фінансових ресурсів між клієнтами корпорації, інформацію щодо якого відповідач не надає споживачеві, а умовами договору установлені жорсткі обов'язки споживача, встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виробник) не виконає свої зобов'язання. Договором не передбачені конкретні строки та порядок виконання відповідачем своїх зобов'язань, а характер діяльності ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" є недобросовісним та пірамідальним, що є підставою для визнання договору нікчемним, оскільки містить явно невигідні одній стороні - споживачу договірні умови, які протилежна сторона правочину - відповідач сформулював в односторонньому порядку, тим самим створив істотний дисбаланс між правами і обов'язками сторін за договором на свою користь і не врахував при цьому інтерес споживача. Оспорюваний договір фінансового лізингу не містить конкретних визначень щодо розміру щомісячних лізингових платежів, не вказано в кого саме лізингодавець придбає автомобіль, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу. Вище перелічені умови є обов'язковими, але в самому договорі вони відсутні. Також, враховуючи, що він, [PERSON], як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен був бути обов'язково нотаріальному посвідченню. У зв'язку з чим просив визнати договір фінансового лізингу №001717 від 5 грудня 2014 року, укладений між ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" та [PERSON] нікчемним, стягнути з відповідача в його користь 37500 гривень та судові витрати в користь держави. Представник позивача [PERSON] направив суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з"явився. Директор ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" Кептє С.В. надіслав суду заперечення, за змістом якого позовні вимоги товариством не визнаються. В пояснення чого вказують, що 5 грудня 2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №001717. На виконання договору фінансового лізингу, згідно з додатком №1 до договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 37500 гривень комісії за організацію, згідно п.8.2.1 ст. 8 договору. Договір фінансового лізингу вчинений у письмовій формі відповідно до ч.1 ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг", підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови договору, а тому не може бути визнаний недійсним. Крім того, 5 грудня 2014 року в день підписання договору, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору і отримав свій примірник договору разом з додатками №1,2,3, а також підписав заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано марку, модель та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав. Комісія за організацію в сумі 37500 гривень, що сплачена позивачем відповідно до умов договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг". Лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні, що визначено умовами договору. Не відбулося дисбалансу договірних прав між сторонами, оскільки в договорі немає обов'язків лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Умови оспорюваного договору погоджені сторонами вільно, є прозорими і відповідають чинному законодавству України. Договір укладений між сторонами не містить несправедливих умов, тому не може бути визнаний судом недійсним. Щодо тверджень позивача, що оспорюваний договір не містить істотних умов договору та не посвідчений нотаріально, не відповідають дійсності, оскільки відповідно до ст.6 ЗУ "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нотаріальне посвідчення договору лізингу суперечить чинному законодавству України про фінансовий лізинг, оскільки згідно норм ст. 806, 807, 809 ЦК України, що регулює діяльність у сфері лізингу і спеціального ЗУ "Про фінансовий лізинг", що визначає правові та економічні засади фінансового лізингу не передбачено нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу. Діяльність товариства не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції ( в даному випадку споживача послуги), в договорі лізингу чітко визначені всі умови з якими лізингоодержувач погодився під час підписання зазначеного договору. Отже, посилання позивача на те, що договір укладений в результаті нечесної підприємницької практики не відповідає фактичним обставинам справи. Також посилання позивача на те, що товариство своїми діями ввела його як споживача в оману - не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] погодився з умовами та самостійно підписав договір, обрав на власний розсуд предмет лізингу по договору і ознайомився з умовами договору, про що відповідно і зазначив у письмовій заяві від 05.12.2014 року. Позивачем не надано жодного доказу, що підтверджує факт вчинення відповідачем дій, під час укладення договору №001717 від 5 грудня 2014 року та при подальшому його виконанні, щодо введення позивача в оману, оскільки договір укладався сторонами вільно, умови договору визначалися на їх розсуд та ними погоджені, а відтак відповідно до ст. 627,628,629 ЦК України умови договору є погодженими сторонами та обов'язковими для виконання. На підставі наведеного просили позовну заяву [PERSON] залишити без задоволення, а справу розглянути без участі представника ТОВ "Лізингова компанія "Еталон". Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, взявши до уваги заперечення відповідача, прийшов до наступного висновку. У відповідності до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 5 грудня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", як лізингодавцем і [PERSON], як лізингоодержувачем укладено договір № 001717 фінансового лізингу з додатками, які є невід'ємними частинами договору. Згідно умов якого, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізигоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 3.1. договору предметом лізингу є автомобіль марки "Nissan Qashgai"вартість предмету лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Відповідно до додатку № 1 вартість предмету лізингу становить 375000 грн.; авансовий платіж 187500 грн..; комісія за організацію (10%) 37500 грн. 5 грудня 2014 року позивачем здійснено оплату комісії в розмірі 37500 гривень. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. Дослідивши умови оспорюваного договору фінансового лізингу суд вважає, що низка умов договору є несправедливими відносно споживача. Так, відповідно до п. 3.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець. Згідно з ч. 1 ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Також суд звертає увагу, що відомості про продавця в договорі і додатках до нього відсутні. Таким чином, відповідач всупереч вимогам ст. 808 ЦК України усю відповідальність поклав на позивача, що в даному випадку свідчить про несправедливість умов договору, згідно з п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" - несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Разом з цим, хоча пунктом 1.4. договору передбачено право лізингоодержувача обирати продавця транспортного засобу, однак зазначене не дає підстави робити висновки про відсутність такого права у лізингодавця, у зв'язку з чим дане положення договору не спростовує і не виправдовує покладання усіх ризиків на лізингоодержувача і виключення такої для лізингодаця. Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що за договором фінансового лізингу зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Стаття 806 ЦК України визначає, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно з ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 375000 гривень, відсоток платежів 50 % від вартості предмета лізингу - 187500 гривень, щомісячний платіж становить 15625 гривень, комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи - 10 % від вартості предмета лізингу -37500 гривень, комісійна винагорода лізингодавця за передачу предмета лізингу 3 % - 11250 гривень. Згідно з додатком № 2 до договору вартість предмету лізингу становить 375000 гривень, авансовий платіж 50 %, сума лізингу 187500 гривень, викупна вартість 5625 грн., відсоткова ставка 12,50 %, комісія 5 % та щомісячний платіж 4710,42 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу комісією за передачу трактора у сумі 198750 гривень. У п. 5.4. договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі-предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Згідно з п. 8.3. договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Відповідно до п. 8.8. договору коригування розміру лізингових платежів у випадках передбачених цим договором не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу. Згідно з п. 8.13 договору передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку. Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до гривні не ґрунтується на вищевикладених вимогах закону. Окрім того, як вбачається зі змісту п.п. 5.4., 8.3., 8.8. і 8.13. договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено. Також цим лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. В п.8.3. договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 8.4. договору). Пункт 8.15. договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі. Пункт 8.15. договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Враховуючи дане положення можна зробити висновок про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п. 8.15 договору. В свою чергу, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору. Зазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, що визначені у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до яких несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоотримувача. Крім того, виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача. В п. 8.14, 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу . Таким чином, оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Всупереч зазначеним положенням у пункті 8.10 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Таким чином, для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Аналізуючи положення договору фінансового лізингу №001717, суд приходить до висновку, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі, а тому договір фінансового лізингу є нікчемним, що прямо встановлено законом, так як його умови є несправедливими і непрозорими, унаслідок чого утворюється істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Згідно з ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з ст. 21 Закону України "Про захист споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таким чином, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу №001717 від 5 грудня 2014 року про надання послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу, з Додатками № 1, 2, 3, є нікчемним, так як його умови є несправедливими і непрозорими, унаслідок чого утворюється істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а у діяльності відповідача вбачаються вбачаються ознаки нечесної підприємницької діяльності, а тому позов підлягає до задоволення, слід застосувати наслідки недійсності нікчемного договору, стягнувши із відповідача в користь позивача грошові кошти в сумі 37500 гривень. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в спеціальний фонд Державного бюджету України в особі Рахівського районного суду Закарпатської області 375 гривень судового збору, № доходного рахунку 31212206700211, Код класифікації доходів бюджету 22030001.

Outcome: approved