Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним укладений з Відповідачем Договір фінансового лізингу від 14.03.2015 р. № 000663, стягнути на його користь в примусовому порядку сплачений ним адміністративний платіж в сумі 51000 грн., 500,00 грн. - збитків у вигляді комісійного збору банку, моральну шкоду у розмірі 10000, 00 грн. та витрати на правову допомогу. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час його підписання співробітником Відповідача його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, що в подальшому завдало йому шкоди як споживачу. Так, на виконання взятих на себе зобов'язань за договором зобов'язань, Позивач в день укладення договору сплатив Відповідачу грошові кошти у розмірі 51000,00 грн., які вважав частиною оплати вартості предмету лізингу. Після детального ознайомлення з умовами вказаного договору ним з'ясовано, що сума внесеного першого платежу в розмірі 51000,00 грн. була не черговим платежем, а є адміністративним платежем - винагородою Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. З додатком № 3, на який йдеться посилання у тексті Договору Позивача ніхто не ознайомлював, його він не підписував. Всупереч положенням Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України у договорі не вказано Продавця, не визначено конкретний порядок та місце отримання Лізингоодержувачем предмета договору. Крім того, вважає, що Договір містить несправедливі умови, внаслідок чого існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, що тягне його недійсність, у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових операцій. При цьому зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому спричинено моральну шкоду, що виразилась у переживаннях, порушені сну, емоційній напрузі. В судовому засіданні Представник позивача підтримав позов, просив задовольнити з наведених в ньому підстав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що вищевказаний договір відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Під час його підписання сторони досягли та узгодили всіх істотних його умов. Проставивши особистий підпис на кожній сторінці вказаного договору Позивач підтвердив ці умови. Позивачем в належний спосіб не доведено несправедливості умов договору та нанесення такими умовами йому шкоди. Вважає, що посилання Позивача на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є хибними, оскільки останній не регулює відносини між сторонами. Згідно умов договору саме Відповідач несе ризики, зокрема, в частині можливого знищення або пошкодження предмету лізингу, а тому, доводи Позивача щодо істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду Позивачу, є безпідставними. Положеннями ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено просту письмову форму договору фінансового лізингу, а тому доводи позову щодо обов'язкового нотаріального посвідчення оспорюваного договору фінансового лізингу не ґрунтуються на вимогах закону. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши надані докази та матеріали справи у їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між Сторонами 14.03.2015 р. було укладено Договір фінансового лізингу № 000663 з додатками № 1, № 2, № 3, які є невід'ємною частиною цього договору. За умовами цього договору Відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (транспортний засіб - трактор МТЗ-892, Standart, 89 л.с., тип КПП - МТ), у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачеві) на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За правилами ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Так, індивідуальними ознаками транспортного засобу є: марка, модель, тип кузову, номер шасі, об'єм двигуна, тип пального, колір, кількість сидячих місць з місцем водія, реєстраційний номер, рік випуску тощо. Разом з тим, визначення предмету лізингу за оспроюваним договором фінансового лізингу є неконкретним, оскільки у договорі зазначено лише, що це транспортний засіб - трактор МТЗ-892, Standart, 89 л.с., тип КПП - МТ, тобто предмет Лізингу неможливо ідентифікувати. Отже, у договорі фінансового лізингу від 14.03.2015 р. № 000663 не конкретно визначено предмет договору, тобто предмет договору неможливо ідентифікувати. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Як вбачається з п. 1.7 вищевказаного Договору фінансового лізингу, предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу. Відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 18214,29 дол. США; авансовий платіж - 9107,14 дол. США (50 % вартості предмета лізингу); адміністративний платіж - 1821,43 дол. США (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 546,43 дол. США (3 % вартості предмета лізингу). 17.03.2015 року Позивач сплатив Відповідачу адміністративний платіж в сумі 51000,00 грн. за договором фінансового лізингу від 14.03.2015 р. № 000663, про що свідчить копія чека № 17032016154321 від 17.03.2016 року. Відповідно до Додатку № 1 до оспорюваного договору фінансового лізингу та безпосередньо з самого договору слідує, що сплачені Позивачем грошові кошти є першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на оплату. Разом з тим, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, Відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Отже, чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж, який пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. Оскільки за умовами оспорюваного договору фінансового лізингу, виконання зобов'язання Відповідача ставиться в залежність від факту внесення Позивачем «адміністративного платежу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Крім того, у пункті 8.2 вищевказаного договору фінансового лізингу, вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак, лише на момент укладання договору, яка становить 18214,29 дол. США (510000,00 грн.). За умовами договору вказана ціна може бути змінена в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що, у свою чергу, відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Також згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Несправедливими умовами також є ті, що визначені в п. 3.2.6. договору, якими визначено право лізингодавця розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору. Положенням п. 12.1 договору встановлено, що наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому суми адміністративного платежу. Тому, з огляду на встановлення односторонньої відповідальності у випадку розірвання договору, така умова договору є несправедливою. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж чере: 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмету лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.14). За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положенню цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Таким чином, суд аналізуючи зміст договору в контексті викладених норм чинного законодавства України, вбачає виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в Законі України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмету лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам цивільного законодавств. В договорі встановлена жорстка одностороння відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а також за розірвання договору з його ініціативи, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності. З огляду на викладене, вказані умови договору згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами. Крім цього, за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Враховуючи викладене, суд вважає, що оспорюваний договір фінансового лізингу за своєю природою є несправедливим, порушує принципи свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, його умови призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Отже, зважаючи на положення пп. 2 п. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», визнання цих положень договорів недійсними зумовлює зміну інших положень договорів, а тому оспорюваний договір фінансового лізингу може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочинів. Крім того, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Враховуючи викладене, позов в частині визнання договору фінансового лізингу № 000663 від 14.03.2015 р. недійсним є обґрунтованими та підлягає задоволенню. Згідно абз. 2 ч. 1 ст.. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом розглядом встановлено, що згідно чека № 17032016154321 від 17.03.2016 року Позивачем на користь Відповідача на виконання умов оспорюваного договору було сплачено адміністративний платіж в сумі 51000,00 грн. Так, оскільки договір фінансового лізингу № 001870 від 06.11.2015 р. є недійсним, сплачена Позивачем сума 26400,00 грн. підлягає поверненню Позивачу Відповідачем, а відтак, в цій частині позов також підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії за послуги банку при сплаті адміністративного платежу в розмірі 500.00 грн., то суд зазначає, що вони не підлягають задоволенню як в належний спосіб необґрунтовані. Також задоволенню не підлягають позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи те, що наданими позивачем доказами не підтверджується факт наявності причинного зв'язку між шкодою у визначеному ним розмірі і протиправним діянням відповідача, та належного обґрунтування заподіяної йому шкоди у визначеному ним розмірі, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної компенсації. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В порушення вищевказаної норми процесуального закону Позивачем документально не підтверджені понесені ним витрати на надання правової допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, а позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, то з відповідача в дохід Держави підлягають стягненню 551,20 грн. у відшкодування судових витрат.

Outcome: partial