Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО»). Позовні вимоги мотивує тим, що 25 вересня 2015 року [PERSON] уклала договір фінансового лізингу № 001023, де предметом лізингу, на її думку, мав стати міні-трактор «ДТЗ 5244Н», ціна якого мала б становити 60000 грн., а її виплата здійснюватися у два етапи по 30000 грн. В цей же день, 25 вересня 2015 року позивач сплатила на рахунок відповідача 30000 грн., які вона вважала авансовим платежем. Після підписання договору [PERSON] з його тексту дізналася, що предметом лізингу є трактор «Chery RF 404-Bcab» вартістю 300000 грн., сплачені нею 30000 грн. є адміністративним платежем, а для отримання трактора для користування їй необхідно додатково сплатити комісію за передачу предмета лізингу, авансовий платіж (розбитий на 12 щомісячних платежів). Позивач вважає, що вищевказаний договір фінансового лізингу є недійсним, виходячи з наступного: - правочин укладений під впливом обману, оскільки позивачеві перед укладенням договору було надано інформацію, яка не відповідає його умовам; - сторонами не додержана форма договору фінансового лізингу, оскільки останній не був посвідчений нотаріально, як того вимагає ст. 799 ЦК України; - між сторонами не досягнуто згоди щодо предмету лізингу (його специфікації), не визначення умов його придбання лізингодавцем; - умови договору є несправедливими, оскільки між правами та обовязками сторін є істотний дисбаланс; - відповідачем застосована нечесна та агресивна підприємницька практика; - ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» діє та надає послуги фінансового лізингу без отримання відповідної ліцензії згідно з нормами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (зазначено у додаткових поясненнях; а.с.61-66). Позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 25 вересня 2015 року та, застосувавши наслідки недійсності правочину, стягнути з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» суму сплаченого адміністративного платежу у розмірі 30000 грн.; стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що договір лізингу укладений під впливом обману, без додержання форми. Його умови є невигідними для позивача, оскільки при його укладанні не було досягнуто згоди щодо його основних умов. Відповідач, який був повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи (а.с.84,85), свого представника до суду не направив. У клопотанні від 13 січня 2015 року представник ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» просив розгляд справи здійснювати без його участі (а.с.46). Свої заперечення представник відповідача виклав письмово, де зазначив, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Правочин, що був укладений між сторонами 25 вересня 2015 року спрямований на реальне настання правових наслідків. Доводи позивача щодо недійсності договору фінансового лізингу представник відповідача вважає необґрунтованими та зумовленими невірним розумінням умов цивільно-правового договору. Вважає, що даний договір не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, а його умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.47-55). Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 25 вересня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» був укладений договір № 001023 фінансового лізингу (з додатками), відповідно до п. 1.1 якого, предметом лізингу став транспортний засіб «Chery RF 404-B cab» (а.с.10-24). Додатком № 1 до договору встановлений предмет лізингу, вартість предмету лізингу 12987,01 дол. США, сума виплат авансового платежу 6493,51 дол. США, щомісячний авансовий платіж 541,13 дол. США, адміністративний платіж у сумі 1298,70 дол. США, комісія за передачу ТЗ 389,61 дол. США (а.с.23). У додатку № 2 до договору визначена специфікація транспортного засобу (а.с.24). 25 вересня 2015 року позивачем було сплачено на користь ТОВ «ЛК «НАШ АВТО» адміністративний платіж згідно з договором № 001023 у сумі 30000 грн. (а.с.25). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Суд вивчивши умови договору, встановив, що згідно п.1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Таким чином, пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням статті 808 ЦК України. Згідно п. 5.4 договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. На підставі п. 7.3 договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця. Пунктом 10.4 договору встановлено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання договору, сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу, підписати додаток № 3 до договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі. Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору. До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами спірного договору передбачені наступні лізингові платежі (у вступній частині «Визначення термінів», у п. 8.5, у додатку № 1 до договору): адміністративний платіж (першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату); авансовий платіж (обовязковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця до моменту передачі предмета лізингу); комісія за передачу предмета лізингу (одноразовий платіж у розмірі 3% від вартості транспортного засобу, що підляже сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення дій, повязаних з передачею ТЗ); комісія за супроводження договору; щомісячні авансові платежі. Як вбачається із договірних умов, складова частина першого платежу - «адміністративний платіж» - виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Статтею 10 договору «Сплата лізингових платежів» встановлена відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 10.1-10.14 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій. Крім того, пунктами 3.2.6-3.2.7 договору встановлено право лізингодавця на одностороннє розірвання договору. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно з п. 12.1 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем, поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець отримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Отже, суд приходить до висновку, що положення статей 1, 3, 10, 12 договору є несправедливими, оскільки встановлюють відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму адміністративного платежу у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Відтак, умов договору фінансового лізингу порушують принцип, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Нормами частини другої статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що доказів про отримання відповідної ліцензії відповідачем суду не надано, договір фінансового лізингу від 25 вересня 2015 року нотаріально посвідчено не було. Разом з тим, згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів укладення спірного правочину під впливом обману та застосування відповідачем нечесної та агресивної підприємницької практики. Покази свідка [PERSON], отримані в судовому засіданні, свідчать лише про факт укладення договору лізингу та внесення грошових коштів, що підтверджено іншими письмовими доказами. Враховуючи вищезазначене, несправедливі умови договору фінансового лізингу, що характеризуються істотним дисбалансом прав та обовязків сторін на користь відповідача,відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, позов про визнання договору недійсним підлягає задоволенню. Аналогічна позиція щодо підстав визнання недійсним договору фінансового лізингу викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2015 року. Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним адміністративний платіж в сумі 30000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову у повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору.

Outcome: approved