Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд: - встановити факт, що [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] сплатив повну суму боргу подружжя в сумі 280 000 грн. за придбане ним у шлюбі нежитлове приміщення загальною площею 63,6 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 40; - визнати особистою приватною власністю - нежитлове приміщення, загальною площею 63,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], [PERSON]; - скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення, загальною площею 63,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.01.2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 4070832240, номер запису про право власності 62566. Позовна заява мотивована тим, що 07.06.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області зареєстровано шлюб між ним та відповідачем, актовий запис № 441. [INFO] у них під час шлюбу народилася дочка [PERSON]. 30.01.2013 року сторонами у справі придбано у спільну сумісну власність нежитлове приміщення загальною площею 63,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за 280 000 грн., що оформлено за спільною згодою подружжя на [PERSON] Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 13.10.2014 року шлюб між сторонами по справі розірвано. Після розірвання шлюбу він одноособово сплатив грошові кошти за спірне нежитлове приміщення, які отримував від підприємницької діяльності та за рахунок позик у фізичних осіб. Позивач за первісним позовом та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні просили в повному обсязі задовольнити їхні позовні вимоги, зазначаючи, що дійсно 30.01.2013 року в інтересах родини укладено Договір з розстрочкою платежу спірного нежитлового приміщення. 24.10.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] власними коштами, отриманими від підприємницької діяльності та від запозичень у фізичних осіб, особисто розрахувався з продавцем, що стверджується показами свідків та розписками про запозичення коштів. У задоволені зустрічного позову просив відмовити, вказуючи на те, що [PERSON] в судовому засіданні не довела факту особистої сплати коштів та окрім того кошти в останньої були відсутні. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала в повному обсязі та звернулась із зустрічною позовною заявою, у якій просила визнати її особистою власністю нежитлове приміщення зазначене в поетажному плані на будівлю за № 15 (площею 8,6 кв.м.), № 16 (площею 19,8 кв.м.), № 17 (площею 35,4 кв.м. ), що знаходиться в частині нежитлової будівлі, зазначеною в поетажному плані літерою «А», за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту нежитлове приміщення), посилаючись на те, що 30.01.2013 року вона, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, за його згодою уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу вищезазначеного нежитлового приміщення (далі по тексту Договір). Відповідно до п.3 цього Договору продаж нежитлового приміщення вчиняється за 280 000 грн., які вона має сплатити Продавцю протягом 3-ох років, про що сторони підписують акт прийому-передачі коштів. Після повного розрахунку Продавець зобов'язаний видати заяву про повний розрахунок, підпис на якій засвідчується нотаріально. 24.10.2014 року набрало законної сили рішення Сквирського районного суду Київської області від 13.10.2014 року про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] Під час розірвання шлюбу спору про поділ майна подружжя не було. За усною домовленістю [PERSON] залишився автомобіль, а вона мала самостійно виконати умови Договору. Так, відповідно до Акту прийому-передачі коштів за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу від 30.01.2013 року, складеного 02.02.2015 року між нею та продавцем [PERSON] вбачається, що : 28.11.2014 року вона сплатила продавцю 16 000 грн.; 10.12.2014 року вона сплатила продавцю 24 000 грн.; 25.12.2014 року вона сплатила продавцю 24 000 грн.; 02.02.2015 року вона сплатила продавцю 24 000 грн. Згідно нотаріально посвідченої заяви продавця [PERSON] від 09.02.2015 року вона сплатила останній 92 000 грн. та 100 000 грн. 10.07.2017 року [PERSON] у нотаріальній конторі посвідчила заяву, у якій вказала, що матеріальних претензій за договором до неї не має, оскільки розрахунок проведено в повному обсязі. Кошти у сумі 274 000 грн., які були використані за виконання зобов'язань за Договором вона позичили у ФОП [PERSON] та повернула їх після укладення нового шлюбу та на виконання даного Договору вона сплатила особисто 6 000 грн. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував в повному обсязі з підстав, що містять відзив та заперечення на первісну позовну заяву, вказуючи на те, що факт передачі (сплати) коштів за зобов'язанням не може підтверджуватись показаннями свідків, які прямо чи побічно заінтересовані в результатах розгляду справи, позивачем за первісним позовом не вірно обрано спосіб захисту, що є безумовною підставою для відмови у задоволені позовних вимог. [PERSON] у судовому засіданні не доведено, що особи, які позичали грошові кошти, володіли вказаними сумами та не надано доказів, що [PERSON] від здійснення підприємницької діяльності отримував грошові кошти тощо. Зустрічний позов підтримав з підстав, що містить зміст зустрічної позовної заяви, додатково пояснив, що [PERSON] кошти на виконання зобов'язання позичала у ФОП [PERSON], який має достатній рівень доходів, що стверджується податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2010-2015 роки. [PERSON] кошти позикодавцю повернула після укладення шлюбу з новим чоловіком [PERSON] та вказані обставини підтверджені належними доказами. Представник відповідача Сквирської міської ради Київської області на адресу суду надіслав письмовий відзив, у якому при розгляді справи покладався на розсуд суду. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] 14.11.2017 року на адресу суду направила письмову заяву, яку направила поштовою кореспонденцією та яка надійшла на адресу суду 20.11.2017 року, у якій просила у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовити в повному обсязі, вказуючи на те, що дійсно 30.01.2013 року відчужила [PERSON] нежитлове приміщення відповідно до умов договору. Кошти за договором отримувала виключно від [PERSON], про що складався письмовий документ. Крім того, за умови отримання коштів від [PERSON], письмові документи про їх отримання видавала б на його ім'я. 26.12.2017 року відповідач [PERSON] надіслав на адресу суду друковані пояснення [PERSON], у яких остання підтверджує факт, що кошти за продане нежитлове приміщення вона отримувала від позивача [PERSON] Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Родина фактично проживала за його рахунок, оскільки він займався підприємницькою діяльністю. В подальшому у нього виникла необхідність у придбанні нежитлового приміщення для здійснення підприємницької діяльності. З цією метою він вирішив придбати нежитлове приміщення в [ADDRESS], у знайомої [PERSON], яка працює нотаріусом в м. Біла Церква Київської області. За спільною згодою подружжя договір купівлі-продажу було вирішено оформити на дружину. 13.01.2013 року в м. Біла Церква Київської області укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з відстрочкою платежу. Згідно з умовами договору продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] купила вище зазначене нежитлове приміщення. Також, договір передбачав розстрочку платежу терміном на три роки. Він також виступав стороною договору, оскільки надавав згоду на його укладення. 24.10.2014 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу підприємницьку діяльність у нежитловому приміщенні за його усною згодою почала здійснювати [PERSON] з тією метою, щоб самостійно забезпечити достатній рівень побутових потреб для спільної дочки [PERSON], [INFO] Зважаючи на те, що він був стороною Договору купівлі-продажу, а колишня дружина [PERSON] у зв'язку з відсутністю коштів не могла виконати умови Договору, він вирішив одноособово виконати зобов'язання за Договором та за свої особисті кошти. 28.11.2014 року він в приміщені по [ADDRESS] на робочому місці приватного нотаріуса [PERSON] передав останній кошти в сумі 16 000 грн. Зазначені кошти він отримав від здійснення підприємницької діяльності. Аналогічно, він 10.12.2014 року передав [PERSON] 24 000 грн. готівкою. 25.12.2014 року він в приміщені кафе, яке розташоване на території м. Біла Церква Київської області, передав [PERSON] 24 000 грн. готівкою. 02.02.2015 року в офісі [PERSON], який розташований в [ADDRESS] він передав останній 24 000 грн. готівкою. В цей же день [PERSON] склала акт про передачу грошових коштів. 09.02.2015 року знову в офісі [PERSON] він передав останній грошові кошти за Договором в сумі 92 000 грн. Однак, остання, не зважаючи, що фактично договірні умови за Договором були виконанні, почала вимагати додаткові кошти в сумі 100 000 грн. У зв'язку з чим йому стало зле та він викликав карету швидкої допомоги. Згодом, він погодився на умови [PERSON] та в цей же день привіз останній гроші у сумі 100 000 грн., які він запозичив у своїх знайомих. В цей же день [PERSON] написала дві нотаріальні заяви нібито про отримання від [PERSON] грошових коштів за Договором. В процесі виконання умов договору він не заперечував, щоб документи, які посвідчують факт прийому-передачі коштів виписувались на ім'я колишньої дружини, оскільки вважав, що це буде юридично правильно, так як власником нежитлової будівлі є [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є нинішньою дружиною [PERSON] та у судовому засіданні підтвердила покази чоловіка [PERSON], зазначаючи при цьому, що вона не заперечувала та не чинила перешкод у сплаті коштів [PERSON] за договором. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він є батьком [PERSON] і в лютому 2015 року він був присутній при тому, як його син передавав гроші [PERSON] При цьому у сина з [PERSON] виникла конфліктна ситуація щодо суми грошових коштів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він є близьким знайомим [PERSON] та підтримує із ним дружні відносини. Так, він декілька разів був присутнім при передачі грошових коштів [PERSON] приватному нотаріусу [PERSON] Передача грошових коштів відбувалась в приміщенні за [ADDRESS]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що тривалий час співпрацював із [PERSON], а саме орендував у нього частину нежитлового приміщення за [ADDRESS]. В кінці 2014 року зазначеним житловим приміщенням почала розпоряджатись колишня дружина [PERSON], а саме [PERSON] В лютому 2015 року він був присутній при тому, як у даному приміщенні [PERSON] передавав [PERSON], на його думку, документи у папці. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав аналогічні свідчення, що і свідок [PERSON]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що добре знайомий із сторонами по справі. Тривалий час займається підприємницькою діяльністю та має достатньо коштів на особових рахунках. В 2013-2015 роках до нього неодноразово зверталась [PERSON] з проханням позичити гроші в борг. Виниклі боргові зобов'язання оформлялись відповідними розпискам. Гроші за борг повертав нинішній чоловік [PERSON] Вислухавши пояснення позивача та його представника за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним позовом, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст.ст. 13, 55 Конституції України, ст.ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 7, 17 Загальної декларації прав людини, ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.50 року, яка набрала чинності для України з 11.09.97 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої викладені у цій Конвенції порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 07 червня 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 441 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. В період вказаного шлюбу народилася дитина [PERSON], [INFO]. 30.01.2013 року [PERSON] з письмової згоди [PERSON] уклала договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстрочкою платежу з [PERSON], згідно якого продавець продає належне їй на праві приватної власності нежитлове приміщення, зазначене в поетажному плані на будівлю за № 15 (площею 8,6 кв.м.), № 16 (площею 19,8 кв.м.), № 17 (площею 35,4 кв.м. ), що знаходиться в частині нежитлової будівлі , зазначеною в поетажному плані літерою «А», за адресою: [ADDRESS]. Право власності за [PERSON] на вказане житлове приміщення виникає з моменту його державної реєстрації. В п.3 Договору зазначено, що продаж вчинено за 280 000 грн., які покупець зобов'язаний сплати продавцю рівними сумами один раз на три місяці протягом трьох років до п'ятого числа місяця, про що сторони підписують акт прийому-передачі коштів. Після повного розрахунку продавець зобов'язаний видати заяву про повний розрахунок, підпис на якій засвідчується нотаріально. З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 13.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення Сквирського районного суду Київської області від 13.10.2014 року вступило в законну силу 24.10.2013 року, сторонами не оскаржено. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. п. 1-3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто, у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об'єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це узгоджується із правовою позицію, висловленою Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі №6-399цс17: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна; суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя; статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які майно було набуте (джерело набуття); сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 Цивільного кодексу України). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчиняться правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Статтею 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобамиаудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Окрім того, в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 року №2 зазначається, виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. При вирішенні даного спору суд враховує, що позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано безспірних доказів, що саме він сплатив грошові кошти за договором купівлі-продажу (з розстрочкою платежу) від 30.01.2013 року, оскільки покази свідків не є належними та допустимими доказами. На думку суду належними доказами у даній справі могли б бути розписки (акти) продавця за Договором [PERSON] про отримання коштів ( як і передбачалось договором) саме від [PERSON], свідки прямо не вказують, які саме суми і за яким договором повертав [PERSON], тощо. Суд також критично ставиться і до показів і пояснень [PERSON] у судовому процесі про те, що саме він сплатив грошові кошти за Договором у зв'язку з тим, що грошові кошти за договором почали виплачуватись через рік після укладання договору та через півтора місяця після розірвання шлюбу між сторонами. З пропозиції [PERSON], наданої [PERSON] про поділ майна бувшого подружжя від 12.07.2017 року, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] пропонував здійснити поділ саме спільного сумісного майна подружжя, а не визнати майно його особистою приватною власністю. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі. Окрім того, суд не бере до уваги посилання [PERSON] і на боргові розписки, які містяться в матеріалах справи, у зв'язку з тим, що з них не зрозуміло, на що було витрачені кошти. У судовому засіданні [PERSON] не заперечував того факту, що має намір відновити та розширити свою підприємницьку діяльність. Вирішуючи позовні вимоги позивача [PERSON] за зустрічним позовом, суд приймає до уваги те, що її право власності на спірну нежитлову будівлю оспорюється позивачем. У судовому засіданні представником [PERSON] надані належні та допустимі докази, які досліджено судом про те, що саме [PERSON] сплатила грошові кошти за спірне нежитлове приміщення, зокрема: Акт прийому-передачі грошових коштів від 02.02.2015 року, складений між продавцем за Договором [PERSON] та покупцем [PERSON], із якого слідує, що починаючи з 28.11.2014 року по 02.02.2015 року [PERSON] на виконання умов Договору сплатила продавцю [PERSON] 88 000 грн., нотаріально посвідченими заявами [PERSON] від 09.02.2015 року, з яких вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 92 000 та 100 000 гривень на виконання умов Договору та нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 10.07.2015 року, у якій остання стверджує, що [PERSON] 09.02.2015 року сплатила їй грошові кошти в сумі 192 грн., у зв'язку з чим розрахунок проведено в повному обсязі та матеріальних претензій до [PERSON] не має. Суд також звертає увагу, що після розірвання шлюбу між сторонами та до моменту розгляду справи по суті [PERSON] користується спірним нежитловим приміщенням, надала суду докази походження коштів на придбання спірного нежитлового приміщення у вигляді боргових розписок про запозичення грошових коштів у ФОП [PERSON] та наявність грошових коштів у ФОП [PERSON], що стверджується податковими деклараціями [PERSON], які містяться в матеріалах справи, розрахунок за спірне нежитлове приміщення згідно Договору провела після розірвання шлюбу з [PERSON]. Крім того, при вирішенні справи суд не може прийняти до уваги надане [PERSON] на адресу суду пояснення [PERSON] від 26.12.2017 року, у якому остання стверджує факт прийняття грошових коштів за Договором саме від [PERSON], оскільки пояснення особи отримане не за процедурою допиту свідків та не може бути прийнятий судом як засіб доказування. Враховуючи вищевикладене та за встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання особистою власністю нежитлового приміщення, зазначене в поетажному плані на будівлю за № 15 (площею 8,6 кв.м.), № 16 (площею 19,8 кв.м.), № 17 (площею 35,4 кв.м. ), що знаходиться в частині нежитлової будівлі, зазначеною в поетажному плані літерою «А», за адресою: [ADDRESS], підлягає задоволення в повному обсязі. В частині розподілу судових витрат, понесених сторонами у зв'язку із розглядом справи, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, судом встановлено відсутність будь-якого підтвердження укладення відповідачем за первісним позовом договору про надання професійної правничої допомоги та понесення відповідачем витрат на вказаний вид допомоги, тому у суду відсутні підстави для відшкодування цього виду судових витрат за відсутності даних щодо останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи позивачем за зустрічним позовом під час звернення з позовною заявою до суду було сплачено судовий збір у розмірі 3 700 грн. 84 коп., то з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] підлягає до стягнення на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 3700 (три тисячі сімсот) гривень 84 коп.

Outcome: approved