Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

24 вересня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним Договору факторингу №25/06/2020 укладеного 25 червня 2020 року між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс», визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги укладеного 25 червня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., зареєстрованим у реєстрі за №3101, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52843872 від 25.06.2020 р. 16:55:41 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи С.С. щодо зміни іпотекодержателя на ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс», скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52844165 від 25.06.2020 р. 17:05:41 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи С.С. щодо зміни іпотекодержателя на ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс», скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52844041 від 25.06.2020 р. 17:01:10 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи С.С. щодо зміни іпотекодержателя на ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс», визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги (цесія) укладеного 25 червня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., зареєстрований у реєстрі за №3104, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52843872 від 25.06.2020 р. 16:55:41 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи С.С. щодо зміни іпотекодержателя на [PERSON] , скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52844165 від 25.06.2020 р. 17:05:41 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи С.С. щодо зміни іпотекодержателя на [PERSON] , скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52844041 від 25.06.2020 р. 17:01:10 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи С.С. щодо зміни іпотекодержателя на [PERSON] посилаючись на те, що спірні договори та відповідна реєстрації прав та обтяжень порушують її права та інтереси, оскільки це здійснено із істотним порушенням норм чинного законодавства України, а саме ч.ч.1-5 ст.203, ч.3 ст.215, ст..234, п.1 ч.1 ст.. 512, ч.1 ст.514, ч.2 ст.516, ч.3 ст.656, ч.1 ст.1054, ч.1 ст.1077, ч.3 ст.1079, ст..1083, ч.1 ст.1084 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач обґрунтовує своє звернення до суду посиланням що у такий спосіб домагається приведення сторін недійсних правочинів до стану, який вони мали до вчинення правочинів, і що власний інтерес позивача полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності Відповідача-1 - ТОВ «ФК «Укртехфінанс», який має статус фінансової установи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації позивачем своїх зобов`язань за договорами іпотеки та прав (висування заперечень), які він мав до первісного кредитора (іпотекодержателя). Додатковою підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними, на думку позивача, є їх суперечність правовим позиціям Верховного суду викладені у постановах від 13.04.2016 року у справі № 3-291гс16, від 06.07.2015 року у справі № 6-301цс15, від 13.04.2016 року у справі № 3-238гс16, від 19.10.2016 року у справі № 6-1873цс16, Великої палати ВС від 11.09.2018 року у справі 909/968/16, стосовно правової природи договорів факторингу та договорів цесії. Позивач посилається на те, що з аналізу умов Договору відступлення прав вимоги (цесія) від 25.06.2020 р. вбачається, що ціна відступлення права грошової вимоги становить 1 070 000,00 гривень (п.4.1), а розмір відступленої грошової вимоги складає 453 216,09 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 25.06.2020р. становить 12 078 208,80 гривень, тобто відступлення основного зобов`язання відбулося за суму, значно нижчу номіналу. Дана обставина дає підстави позивачу стверджувати, що таким чином, Договір про відступлення права вимоги (цесія) від 25.06.2020р. є фактично договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), оскільки, за умовами договору здійснюючи фінансування коштів у сумі 1 070 000,00 гривень, [PERSON] отримала право вимоги по борговим зобов`язанням у розмірі 453 216,09 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 25.06.2020р. становить 12 078 208,80 гривень. Вимагаючи визнання спірних правочинів недійсними позивач посилається на неотримання нею жодного повідомлення про заміну кредитора у зобов`язаннях, а [PERSON] не має законом встановленої можливості виступати в ролі кредитодавця за договорами банківського кредиту, оскільки не має статусу кредитної установи, а укладений [PERSON] договір відступлення права грошової вимоги порушує конституційні права позивача оскільки виводить ці правовідносини з під дії Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач, обґрунтовуючи вимогу про недійсність договору факторингу та договору відступлення прав вимоги укладені 25.06.2020 р. між АТ «Уксиббанк» та ТОВ «ФК «Укртехфінанс», посилається на їх фіктивність, оскільки на думку позивача, ці сторони не мали наміру на настання правових наслідків, які мали б настати у зв`язку з укладенням між ними цих договорів. А відтак недійсним є договір укладений між ТОВ «ФК «Укртехфінанс» та [PERSON] , оскільки ТОВ «ФК «Укртехфінанс» в момент вчинення цього правочину діяло без достатньої обсягу цивільної дієздатності, на підставі фіктивно вчиненого правочину. Вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач обґрунтовує посиланням на наслідки визнання правочинів недійсними, а не з підстав порушення порядку проведення державної реєстрації. 08.10.2020 року ухвалою суду відкрито провадження та призначено справу у підготовче засідання в загальному провадженні на 10.11.2020 року. 23.12.2020 року АТ «Укрсиббанк» надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечуються позовні вимоги та просить в задоволенні вимог відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. 18.01.2021 р. ухвалою суду задоволена заява [PERSON] від 18.01.2021 р. про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. 18.01.2021 року адвокат Терлич В.Г. представник відповідача [PERSON] надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечуються позовні вимоги та просить в задоволенні вимог відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. 01.03.2021 р. адвокат Терлич В.Г. представник відповідача [PERSON] надіслав до суду відзив на позовну заяву в новій редакції, у якому заперечуються позовні вимоги та просить в задоволенні вимог відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Того ж дня, адвокат Цюпик О.В. представник позивача [PERSON] надіслала до суду відповідь на відзив та заяву в якій уточнила позовну вимогу про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги укладеного 25.06.2020 р. в частині його сторін, визначивши що сторонами договору є АТ «Уксиббанк» та ТОВ «ФК «Укртехфінанс», а не випадково написана Мазур В.К., та відповідь на позов, в якому просила задоволити позовні вимоги в повному обсязі, з посиланням на постанову ВП ВС від 10.11.2020 р. у справі № 638/22396/14-ц. Ухвалою суду від 01.03.2021 року закінчено підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 20 квітня 2021 року. У судовому засіданні представник позивача адвокат Шликова М.Ю. підтримала позовні вимоги з підстав зазначених у позову та просила їх задоволити. Відповідач ТОВ «ФК «Укртехфінанс в судове засідання представника не направила, хоча про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача 2 [PERSON] адвокат Терлич В.Г. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позов. Представник відповідача 3 АТ «Укрсиббанк» адвокат Бас Р.О. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позов. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха Сергій Сергійович до суду не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлені належним чином, подав заяву про розгляд справи в його відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 2, [PERSON] заперечив проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості. Суд, заслухавши думку учасників процесу, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Між [PERSON] та АТ «УкрСиббанк» були укладені кредитні договори : від 20.04.2006 р. № 0124-200406-М (в обліковій системі Банку 10701901000) від (з усіма додатками та додатковими угодами) на 110 000,00 доларів США, під 12,5 % річних, із строком повернення не пізніше 20 квітня 2021 року, від 27.10.2006 р. № 11066604000 (в обліковій системі Банку 11066604002) (з усіма додатками та додатковими угодами) в сумі 100 000,00 доларів США, під 12,3 % річних, строком повернення не пізніше 27 жовтня 2017 року, від 27.09.2007 р. № 11225236000 (в обліковій системі Банку 11225236001) (з усіма додатками та додатковими угодами) на 80 000,00 доларів США, під 12,9 % річних, строком повернення не пізніше 26 вересня 2017 року. В забезпечення виконання умов зазначених вище Кредитних договорів між [PERSON] та АТ «УкрСибБанк» були укладені Договори іпотеки від 27.04.2006 р. посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лучковською Т.М., за реєстровим номером №3846, від 27.10.2006р. посвідченим Оксанюк А.А. державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори, за реєстровим номером №1-4517, від 27.09.2007р. посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Папкою Т.В., за реєстровим номером № 5207. Предметом даних договорів іпотеки було нежитлове приміщення площею 459,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю на дату укладенні кожного договору іпотеки відповідно 745 087 грн. 1 650 467 грн., 1 938 404 грн., яке належало на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] . З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитними договорами, 20.04.2006 року, 27.10.2006 року, 27.09.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON] (поручителем) були укладені договори поруки (з усіма додатками та додатковими угодами) за умовами яких поручитель - [PERSON] поручався перед кредитором за належне виконання зобов`язань за Кредитними договорами та нести солідарну відповідальність у випадку невиконання зобов`язань, що витікають із кредитних договорів. Враховуючи те, що порушувались умови кредитних угод та несвоєчасно повертались кредитні кошти АТ «УКРСИББАНК» подав до суду три позови про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] кредиторської заборгованості, по яким було прийняті відповідні судові рішення. 28.10.2014 р. рішенням Хмельницького міськрайонного суду, по справі № 686/718/14-ц, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ "Укрсиббанк" код ЄДРПОУ 09807750 заборгованість по кредитному договору № 0124-200406-М (в обліковій системі Банку 10701901000) від 20.04.2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] з усіма додатками та додатковими угодами, в сумі 80 739,52 доларів США, пені 18 786,45 грн. 27.01.2015 р. рішенням Хмельницького міськрайонного суду, по справі № 686/723/14-ц, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору № 11066604000 (в обліковій системі Банку 11066604002) в сумі 71 865,49 дол. США, 20 449,79 грн. пені. 31.03.2014 р. рішенням Хмельницького міськрайонного суду, по справі № 686/721/14-ц стягнуто солідарно на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 11225236000 (в системі обліку банку №11225236001) від 27.09.2007 року в сумі 63 776,25 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 509 763,56 грн. Загальна сума стягнутих за рішенням судів коштів становила 216 381,26 доларів США та 39 236,24 грн. пені. На підставі виконавчих листів по вказаним судовим рішенням були відкриті виконавчі провадження об`єднанні в подальшому в зведення виконавче провадження ВП № 47533536, ІД 97БВБВА960Е4, в межах якого відбувався продаж іпотечного майна - нежитлових приміщень площею 459,7 кв.м. по [ADDRESS] , за стартовою ціною 2 565 126 грн., на других електронних торгах за 2 052 100,80 грн., на третіх електронних торгах за 1 795 588,20 грн. 03.06.2020 р. не відбулись треті електроні торги по реалізації предмета іпотеки, а стягувач АТ «УКРСИББАНК» на пропозицію виконавчої служби відмовився залишати за собою нереалізоване іпотечне майно, що призвело до того, що 01.07.2020 р. зведене ВП 47533536 було завершене на підставі п.3 ч.1 ст. 37 Закону «Про виконавче провадження» - повернення виконавчого документа стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. 25.06.2020р. між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» було укладено Договір факторингу №25/06/2020, відповідно до якого Клієнт (АТ «УкрСиббанк»), будучи власником Прав Вимоги до [PERSON] та [PERSON] , на підставі Первинних Договорів, зобов`язався передати у власність Фактору (ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс»), а Фактор - прийняти Права Вимоги, які включають право вимагати: повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами, та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п.3.1. Договору факторингу права Вимоги переходять від Клієнта до Фактора у Дату Відступлення, але не раніше моменту зарахування на рахунок Клієнта суми фінансування за цим договором, передбаченої в п.2.1 цього договору (1 066 036 грн.) Акт приймання-передачі прав вимоги (п.3.2. Договору факторингу) зафіксував передачу АТ «УкрСиббанк» прав вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» за кредитним договором №0124-200406-М від 20.04.2006р. (основна сума боргу 65 704,66 доларів США, проценти - 97 848,19 доларів США); за договором про надання споживчого кредиту №1106660400 від 27.10.2006р. (основна сума боргу - 58 252,38 доларів США, проценти - 96 158, 34 доларів США); за договором про надання споживчого кредиту №11225236000 від 27.09.2007р. (основна сума боргу - 49 424,60 доларів США, проценти - 85 827,92 доларів США). Належне виконання сторонами умов договору факторингу та проведення розрахунків підтверджуються наявними в матеріалах справи документами - платіжним дорученням № 32 від 25.06.2020 р. за яким ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» перерахувало 1 066 036 грн. на користь АТ «Укрсиббанк» з призначенням платежу «опл. за право вимоги за КД № 10701901000 від 20,04,06 р., № 11066604002 від 27.10.06 р., № 11225236001 від 27,09,07 р. згідно ДФ № 25/06/2020 від 25.06.2020 р.», що було передбачено пунктами 2.1, 3.1 Договору Факторингу № 25/06/2020 від 25.06.2020 р. Платіжним дорученням № 18878758 від 25.06.2020 р. відповідно до якого Клієнт - АТ «Укрсиббанк» перерахувало 100 грн. на користь Фактора - ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» з призначенням платежу «оплата послуг фактора ТОВ «ФК «Укртехфінанс» за надання фінансування зг. дог. факторингу № 25/06/2020 від 25.06.2020 р.», що було передбачено пунктом 1.4. Договору Факторингу № 25/06/2020 від 25.06.2020 р. 25.06.2020 р. АТ «УКРСИББАНК» уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» нотаріально посвідчений договір відступлення прав вимоги за трьома договорами іпотеки, на нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 459,7 кв.м. що було спільною сумісною власністю боржників - [PERSON] та [PERSON] 25.06.2020 р. [PERSON] уклала нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги (цесія) з товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «УКРТЕХФІНАНС», відповідно до якого Первісний кредитор (ТОВ «Фінансова Компанія «УКРТЕХФІНАНС») відступив шляхом продажу [PERSON] , як Новому кредитору, належні Первісному кредитору права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів - [PERSON] та [PERSON] (Боржники) за кредитними договорами, договорами поруки, договорами іпотеки (іпотечними договорами), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, зазначених в п.2.2. цього Договору. Належне виконання сторонами умов договору про відступлення прав вимоги (цесія) підтверджуються платіжним дорученням № 1 за яким [PERSON] перерахувала 1 070 000 грн. на користь ТОВ «ФК «Укртехфінанс» з призначенням платежу «оплата згідно договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги без ПДВ.». Дані обставини підтверджують оплату в повному обсязі коштів за відступлення прав вимоги фактором (ТОВ «Фінансова Компанія «УКРТЕХФІНАНС») за Договором факторингу та новим кредитором ( [PERSON] ) за Договором цесії, і свідчать про набуття МАЗУР В.К. права вимоги за основними договорами (кредитними, іпотечними, поруки) до Боржників - [PERSON] та [PERSON] . Реальність спірних договорів факторингу та відступлення прав вимоги, підтверджується також і передачею між сторонами оригіналів первинних договорів та договорів забезпечення, внесенням відповідних записів до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо зміни іпотекодержателя на ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс», а в подальшому зміни іпотекодержателя на [PERSON] , яка на сьогоднішній день володіє всіма оригіналами первинних договорів та договорів забезпечення. Дані обставини спростовують аргументи позивача щодо фіктивності спірних договорів факторингу та відступлення прав вимоги, оскільки сторони фактично виконавши умови вказаних договорів та створили правові наслідки передбачені цими договорами. Разом з тим, ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа яка ставить під сумність дійсність спірного правочину, повинна довести це належними та допустими доказами. Суд вважає, що позивач та представник не представили суду відповідних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо недійсності та фіктивності спірних правочинів. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст. З Цивільного кодексу України. Частина 3 ст. 6 Цивільного кодексу України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму ст. 6 ЦК України розкриває ст. 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим розділ І книги 5 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. І відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги, не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість, договір факторингу має на меті Фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Отже, обов`язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійсните первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. При цьому, таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки. Пункт 1.4. спірного договору факторингу передбачав оплату послуг Фактора за надання фінансування Клієнта за цим договором в розмірі 100 грн. За змістом чинного законодавства договір факторингу є складним договором, який обов`язково поєднує у собі, по-перше, елементи договору позики або кредитного договору, по-друге - елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. Щодо посилання позивача на розбіжностей сум зазначених в судових рішеннях та сум зазначених в Актах приймання-передачі прав вимоги, то суд зазначає, що наявність судових рішень по прострочених кредитах фіксує суму заборгованості боржників перед новим кредитором не в розмірі вказаному в актах, а в сумах зазначених в судовий рішеннях, виконавчих листах та виконавчих провадженнях. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо у рішенні про стягнення заборгованість за кредитним договором вказана сума заборгованості у повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді додаткового стягнення процентів. Зазначене узгоджується з правовими висновками, які містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18. Суд вважає, необґрунтованою позицію позивача, про порушення його прав відповідачами шляхом укладення між Банком (первинним кредитором) і ТОВ «ФК «Укртехфінанс» (новим кредитором) договорів факторингу та відступлення права вимоги, оскільки позивачем не доведено та не представлено доказів щодо порушення його прав, не встановлено порушення таких прав і у судовому засіданні тому позов є необґрунтований та не підлягає до задоволення. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 ЦПК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. ч. 3 ст. 215 ЦК України зазначає, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин порушення оспорюваними угодами його прав та законних інтересів зі сторони відповідачів, а також невідповідності спірних угод вимогам статті 203 Цивільного кодексу України та ознак фіктивності спірного правочину. Щодо порушення прав позивача, на відновлення яких заявлено позов, то суд бере до уваги, що операції відступлення права вимоги не впливають на права та інтереси боржника. Пряма вказівка на це міститься у ч. 1 ст. 516 ЦК, відповідно до якої заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон не потребує згоди позивача, як іпотекодавця за договорами іпотеки (ч.1 ст.24 Закону «Про іпотеку»), на укладення договорів про заміну кредитора та заміну іпотекодержателя. Здійснення без згоди боржника означає, що заміна кредитора не впливає та права та інтереси боржника, оскільки борг потрібно віддавати будь якому кредитору, який набув такі права вимоги. Відповідно до ст. 515 Цивільного кодексу України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Зобов`язання позивача, вимоги по яким були передані, не відносяться до таких, що нерозривно пов`язані з особою кредитора. Умовами договору між відповідачами не передбачалося обмеження щодо заміни сторін у зобов`язанні. Форма оспорюваних позивачем договорів відповідає встановленим законом вимогам. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що оспорювані позивачем договори не порушують її прав, не звужують її можливостей порівняно з тими які вона мала коли кредитором був УкрСибБанк. Боржник, тобто особа, право вимоги до якої відступається, не входить до складу учасників цього договору. Договір факторингу не впливає безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки в цьому випадку не встановлюється, не припиняється, не змінюється основне зобов`язання боржника, який має виконати свій обов`язок в обсязі і на умовах, що встановлені договором або актом цивільного законодавства. Аналогічний висновок викладено в постановах ВС від 23.10.20 р. у справі № 910/13263/1811 та від 12.12.19 р. у справі № 910/13266/1812. За змістом ст. 15, 16 ЦК, ст. 3 ЦПК (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права. Звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес. Судом не встановлено порушення прав позивача при розгляді справи по суті тому позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню так, як позивачем та представником не доведено, що укладення відповідачами договору про відступлення права вимоги відбулося з порушенням його прав та законних інтересів. За таких обставин не заслуговують на увагу доводи про те, що спірним договором порушуються права та законні інтереси позивача, оскільки спростовуються наявними матеріалами справи та встановленими судом фактичними обставинами Аналогічний висновок викладено в постановах ВС від 10.04.19 р. у справі № 522/9066/16, провадження № 61-1746св17. За викладених обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають як необґрунтовані. Щодо посилання позивача боржника [PERSON] про неотримання нею повідомлень про заміну кредитора, які мали направлятись на адресу боржника, що свідчить на її думку про недійсність укладених між сторонами договорів, то суд бере до уваги наявні в матеріалах справи повідомлення УкрСибБанком від 26.06.2020 р. за № 24-1-03/103923, повідомлення ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» від 26.06.2020 р. за № 260620, № 260620-1, повідомлення на адресу боржників від [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс» від 26.06.2020 р. Направлення таких повідомлень було передбачено умовами договору факторингу пункт 3.4. та договору цесії пункт 3.3 Таким чином суд вважає, що Кредитор і Нові кредитори виконали умов договорів про інформування Боржників про укладенні ними договори та їх наслідки. Суд відхиляє доводи позивача, спірний договір цесії є договором факторингу з посиланням на те, що поняття договору факторингу визначено у частині першій статті 1077 ЦК України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Тому оскаржуваний договір не є договором факторингу, а є договором уступки права вимоги. Питання наявність ознак договору факторингу може поставати лише тоді, коли йдеться про професійну діяльність (наприклад, банку) по викупу боргових зобов`язань за суму, значно нижчу номіналу, крім того, така послуга може бути платною. В даному випадку, не може йтися про фінансування, оскільки фактично відповідач-2 [PERSON] не фінансувало, а лише погасило борги позивача, натомість отримавши право регресу до боржників. Суд вважає, що дані правовідносини не підпадають під визначення факторингу. Боргове зобов`язання, яке є предметом спірного договору було за ціною встановленою за домовленістю сторін договору, що повністю відповідає нормам статей 632 та 691 Цивільного кодексу України. Взаємовідносини сторін за договором носять разовий характер. Новий кредитор [PERSON] за умовами договору діє в особистих інтересах, зобов`язується за рахунок власних грошових коштів та на свій ризик реалізувати набуте право вимоги боргу з боржників [PERSON] та [PERSON] , тому набуття [PERSON] боргових зобов`язань за даним договором не може вважатися фінансовою послугою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державному регулюванні ринку фінансових послуг», та не є договором факторингу, у розумінні Цивільного кодексу України. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Фактором, у розумінні статті 1079 Цивільного кодексу України, може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до статті 5 Закону України «Про фінансові послуги» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. [PERSON] не є ФОП, і не здійснює факторингових операцій, не є фінансовою установою. Таким чином на думку суду, твердження позивача про те, що спірний договір є договором факторингу являється безпідставним. Договір цесії за своєю правовою природою є оплатним договором відступлення права вимоги (цесією), а не договором факторингу чи договором про надання фінансової послуги в розумінні закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки за спірним договором жодна із сторін не передає кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. При ухвалені рішення про відмову у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч.9 ст.158 ЦПК України). Суд вважає, що заходи забезпечення позову застосовані хвалою Хмельницького міськрайонного суду від 16.09.2020 р. про накладення арешту на майно, що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса [ADDRESS] , а саме нежитлових приміщень площею 459,7 кв.м., що знаходяться по [ADDRESS] , реєстраційний номер 14604021, підлягають скасуванню, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову. Щодо розподілу судових витрат - витрати на професійну правничу допомогу завлені до відшкодування відповідачем по справі [PERSON] , судом враховано наступне. Вимогами ч.1,2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. На підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом Терлич В.Г. до заяви про вирішення питання судових витрат надано: Договір про надання правничої допомоги від 10.11.2021 року, квитанція від 10.11.2020 р. про сплату гонорара в розмірі 28 000 грн. Згідно п.4.4. договору про надання професійної правничої допомоги від 10.11.2020 року, сторони погодили, погодили фіксований розмір гонорару в сумі 28 000 грн., який підлягає сплаті після підписання цього договору за надання правової допомоги Клієнту в суді 1 інстанції, відповідно до даного договору, незалежно від обсягу послуг та часу витраченого представником та тривалості судового процесу, а отже є визначеним і не потребує детального опису обсягу наданих послуг та виконаних робіт для визначення розміру витрат які підлягають стягненню з протилежної сторони. Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Сплачений Клієнтом гонорар охоплює обсяг роботи до прийняття рішення судом 1 інстанції по суті заявленного позову. Розмір гонорару за представництво інтересів Клієнта в судах 2 та касаційної інстанції вирішується сторонами окремо згідно додаткових угод. Сторони домовились, що доказом що підтверджує надання Адвокатом правової допомоги Клієнту за цим Договором, є участь адвоката в судових засіданнях по справі, підготовка ним правових документів по справі і не потребує складання окремого акту. Сторони послались на можливість застосування такого положення на постанову КАС ВС від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19. Сторони підписали акт про надання правової допомоги до договору з якого вбачається обсяг виконаної адвокатом роботи та відсутність у сторін жодних претензій немає одна до одної, а сплачений адвокату гонорар вважають відпрацьованим і таким, що підлягає списанню. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, понесених [PERSON] , суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати ВСУ від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати ВСУ від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заяваN19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З урахуванням наведених норм права, конкретних обставин справи, обґрунтованості та реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правової допомоги, складністю справи та участі адвоката в розгляді справи, часом, витраченим адвокатом на супроводження справи на протязі більше року, виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову і значенням справи для сторін, результатами розгляду справи а також враховуючи відсутність клопотання позивача та представника щодо зменшення витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про задоволення заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Терлич Валерія Габоровича та стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 28 000 грн. вважаючи їх розмір співмірним та обґрунтованим, які були фактично понесені стороною відповідача.

Outcome: approved