Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

26.01.2017 року заявниця звернулась до суду з вищевказаною заявою, посилаючись на слідуючі обставини. [INFO] року в лікарні м. Білгород-Дністровський Одеської області помер її чоловік - [PERSON]. Після його смерті залишилась земельна ділянка площею 32,23 га, розташована на території Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Татарбунаською районною державною адміністрацією Одеської області 09 квітня 2004 року, яку заявниця має право успадкувати, як спадкоємець першої черги за законом. Своєчасно звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка, заявниця отримала відмову в зв'язку з тим, що у свідоцтві про смерть спадкодавця, по батькові його вказано «[PERSON]», а у належному останньому Державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 09.04.2004 року - по батькові власника зазначено «[PERSON]». Зважаючи на вищевикладене, заявниця вимушена звернутися до суду з даною заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу померлому. В судове засідання представник заявниці [PERSON] не з'явився, надавши до суду заяву з проханням справу слухати у його відсутність, вимоги заяви підтримав в повному обсязі (а.с. 16 ). Представник Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Міховський С.О. в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, не заперечуючи проти вимог заяви (а.с. 18). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України не здійснюється. Тому, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність заявниці та заінтересованої особи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши заяву та надані заявницею письмові докази, за відсутності заперечень заінтересованої особи, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів інших осіб, суд вважає можливим заяву задовольнити з таких підстав. Згідно ч.1 ст.234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи окремого провадження, в силу ч.3 ст.235 ЦПК України розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. При цьому, суд керується вимогами статті 55 Конституції України, згідно якої права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], яка є спадкоємцем першої черги за законом, позбавлена можливості вступити у спадок в установленому законом порядку після смерті свого чоловіка - [PERSON], померлого [INFO] року, через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка, оскільки у свідоцтві про смерть останнього по батькові зазначено як "[PERSON]", а у правовстановлюючому документі спадкодавця - Державному акті на право власності на земельну ділянку, допущена помилка і по батькові вказано "[PERSON]", без подвоєння букви «м». Вказане підтверджується: - копією паспорту серії [NUMBER], виданого Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області 23.11.1995 року (а.с.5), де по батькові спадкодавця зазначено як "[PERSON]"; - копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від [INFO] року (а.с.8), згідно якого [PERSON] помер [INFO] року в м. Білгород-Дністровський Одеської області; - копією свідоцтва про одруження [NUMBER] від 19.11.1988 року (а.с.6) із якої видно, що заявниця [PERSON] у 1988 році уклала шлюб з [PERSON]. Після укладення шлюбу заявниці присвоєно прізвище "[PERSON]"; - копією Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 09.04.2004 року (а.с.7), яким підтверджується, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 32,23 га, розташованої на території Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, листом нотаріуса №34/02-14 від 23.01.2017 року (а.с.9) підтверджується, що заявниці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця у зв'язку з тим, що у свідоцтві про смерть її чоловіка, по батькові він значиться як "[PERSON]", а у правовстановлюючому документі - Державному акті на право власності на земельну ділянку, допущена помилка і по батькові вказано - "[PERSON]". У відповідності з п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до листа ВСУ від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч.1 ст. 256 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа, не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Як вбачається з матеріалів справи, встановлення вказаного факту має для заявниці юридичне значення, оскільки дозволяє реалізувати її право на спадкування по закону вказаної нерухомості після смерті спадкодавця. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою та є достатніми, за відсутності заперечень заінтересованої особи (а.с.18), враховуючи неможливість вирішення справи позасудовим шляхом, оскільки вносити зміни в документи померлих не передбачено чинним законодавством, суд вважає, що вимоги заявниці, підлягають задоволенню відповідно до п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України, як основані на законі, оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження факт належності спадкодавцю [PERSON] Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 09.04.2004 року на ім'я [PERSON] (а.с.7). На підставі викладеного,

Outcome: approved