Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що вона разом із чоловіком [PERSON] у 1968 році в [ADDRESS] було побудовано житловий будинок та зведено господарські споруди. [INFO] її чоловік помер. Незважаючи на те, що житловий будинок зареєстрований у погосподарській книзі Горбівської сільської ради, як такого свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно за життя чоловіка ними отримано не було. Як спадкоємець за законом, спадщину прийняла своєчасно та вважає, що їй як дружині померлого належить ? частки майна, як такого що набуте за час шлюбу, а решта ? частки майна має перейти до неї в порядку спадкування за законом, так як діти - треті особи за справою від прийняття спадщини відмовилися. Проте, нотаріусом у видачі свідоцтва про права на спадщину за законом та у видачі свідоцтва на частку у спільному майні подружжя було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на означене нерухоме майно. За таких обставин, просила задовольнити її вимоги та визнати за нею у цілому право власності на вищевказаний житловий будинок. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Горбівська сільська рада Герцаївського району в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, так як проти задоволення позову не заперечують. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] суду пояснив, що є сином позивачки та померлого [PERSON] Від прийняття спадщини відмовився та не заперечує щодо задоволення позовних вимог позивачки. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, третьої особи та дослідивши письмові матеріали, встановив наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по [ADDRESS] розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. "А" загальною площею 71,20 кв.м, в тому числі 42,20 кв.м жилої площі, сараїв літ. "В", літньої кухні літ. "Б", криниці №1, огорожі № 2-7. Згідно даних погосподарської книги Горбівської сільської ради Герцаївського району, вказаний житловий будинок з господарськими спорудами зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1968 року (а.с. 45 зворот). У 1968 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови будинку) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. Судом встановлено, що позивачка 07 червня 1954 року зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с.51 зворот, 52). Відтак, зважаючи на те, що спірний житловий будинок побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1968 року за [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі з позивачкою, то будинок вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по ? частин кожний. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Горбівської сільської ради серії [NUMBER]. Таким чином відкрилася спадщина, в т.ч. й на частину вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя заповіту не склав, а тому спадкування має місце за законом. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Як вбачається з матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON], позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка (а.с.44). Треті особи [PERSON] та [PERSON] протягом строку для прийняття спадщини, від її прийняття відмовились. За постановою нотаріуса від 11 листопада 2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами з підстав відсутності на нього правовстановлюючих документів (а.с. 58 зворот, 59). За аналогічних обставин нотаріусом 17 березня 2015 року було відмовлено і у видачі свідоцтва про право власності на ? частину спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами як частку в спільному майні подружжя (а.с. 69). За вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] вищевказаний спірний будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується в сільській раді за останнім, то вимоги позивачки про визнання за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами як на частку в спільному майні подружжя та на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.1216, 1217, 1220-1223, 1261, 1268-1270, 1273, 1275 ЦК України, ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року, ст. 71 Закону України «Про нотаріат»,

Outcome: approved