Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

До Рівненського міського суду Рівненської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він є батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . З моменту народження відповідачка фактично проживала та була зареєстрована разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з укладенням шлюбу, переїхала на постійне місце проживання до Львова. З тих пір, життям свого батька не цікавиться, 1945 року народження, допомоги в його утриманні не надає, не піклується про нього. Позивач самостійно здійснює купівлю продуктів харчування, одягу, взуття, ліків, інших товарів першої необхідності, самостійно оплачує усі комунальні послуги. Крім того, [PERSON] має статус особи з інвалідністю І групи загального захворювання по зору. Єдиним джерелом доходу позивача є пенсія по інвалідності у розмірі 2414 грн. 71 коп., що підтверджується довідкою про доходи № 6444 2142 6621 8415, будь-які інші доходи позивач не отримує. Зрозуміло, що жити на вказані кошти вкрай важко, особливо людині, яка має інвалідність і потребує купівлі дороговартісних ліків. Звертаючись за допомогою до комунальних та державних установ, [PERSON] ніякої допомоги отримати не може. Зокрема, як вбачається із копії листа № М-944к/20 від 01.04.2020 року, наданої Виконавчим комітетом Рівненської міської ради, навіть соціальні послуги, які надає Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Рівного, не можуть надаватися позивачу на безоплатній основі, оскільки він має дітей працездатного віку, які повинні згідно законодавства забезпечувати догляд та допомогу своїм батькам. Натомість, допомоги від своїх дітей [PERSON] не отримує. Місце проживання сина йому невідоме. Дочка ніякої допомоги не надає. [PERSON] є працездатною особою, офіційно працевлаштована, працює у сфері туризму. Встановленої групи інвалідності не має, недієздатною чи обмежено дієздатною в судовому порядку не визнана. Має власне житло та автомобіль. На утриманні у неї знаходиться лише одна дитина. Враховуючи те, що [PERSON] є непрацездатним, перебуває у скрутному матеріальному становищі, ніякої допомоги та матеріальної підтримки від дочки у добровільному порядку не отримує, змушений звернутися до суду із вказаною позовною заявою. Ухвалою суду від 15.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. 26 березня 20201 року відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, у якому вона вказує, що категорично не згідна з позовною заявою [PERSON] , оскільки вона не проживала разом з позивачем з моменту свого народження та до 2003 року навіть не знала, ким був її батько. Батьківство було встановлене 09.10.2003 на підставі свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER] , виданого Здолбунівським відділом реєстрації районного управління юстиції. До цього моменту відповідачка мала прізвище своєї матері - " [PERSON] ", а позивач хотів встановити батьківство лиш задля отримання субсидії на житло, так як батьківських почуттів до [PERSON] ніколи не проявляв. Відповідачка завжди проживала з матір`ю за адресою - [ADDRESS] , пізніше проживала у Львові у зв`язку зі своїм навчанням у Львівському національному університеті ім.І.Франка. Також, відповідачка зазначає, що їй достеменно відомо про наявність багатьох інших дітей працездатного віку у позивача, з деким вона спілкується, знає, що дехто з дітей фінансово підтримує батька. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Позивач у судове засідання 29.04.2021 не з`явився, його представник - [PERSON] підтримав позовні вимоги свого довірителя, просив позов задовольнити. Відповідачка та її представник - [PERSON] у судовому засіданні 29.04.2021 просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на обставини, що зазначені у відзиві на позовну заяву та підтверджені показаннями допитаних у судовому засіданні свідків. В судовому засіданні 29.04.2021 були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які вказали, що добре знайомі з відповідачкою та її матір`ю, бачили як живе сім`я з самого народження [PERSON] . Підтвердили, що відповідачка росла без батька, її забезпечувала усім необхідним матір, позивач до встановлення свого батьківства у 2003 році - ніколи не з`являвся у житті [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши надані у справі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Здолбунівського районного управління юстиції 01.02.2005, [PERSON] є батьком [PERSON] . Згідно копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області 24.04.2010, [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] [INFO] і її прізвище було змінено на " [PERSON] ". Відповідно до копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] , виданого [PERSON] , [INFO] , позивач має статус особи з інвалідністю І групи загального захворювання по зору. Відповідно до довідки про доходи № 6444 2142 6621 8415, виданої [PERSON] , останній за період з липня 2020 року по грудень 2020 року отримав пенсію в сумі - 14 448, 36 грн. Згідно з копією відповіді з Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 01.04.2020 № М-944К/20, [PERSON] відмовлено у взятті на облік та наданні соціальних послуг Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Рівного, оскільки він має дітей працездатного віку, які повинні згідно законодавства забезпечувати доляд та допомогу своїм батькам. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі. Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України). Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 212/1055/18-ц (касаційне провадження № 61-2386сво19). У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, при встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. Зокрема, до уваги приймається отримання батьками пенсії, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Суд зазначає, що сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання. Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримання сторонньої матеріальної допомоги. Відповідно до ст..4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав. Таким чином, при зверненні до суду з відповідними вимогами саме позивач має довести: наявність відповідного права, за захистом якого він звернувся до суду, та, відповідно, порушення такого права відповідачем. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що він є непрацездатним, отримує пенсію, більшу частину з яких витрачає на придбання продуктів харчування. Коштів, необхідних для забезпечення його життєдіяльності не вистачає, а тому зважаючи на скрутне матеріальне становище він потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати йому повнолітня дочка. За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 07.12.2017 р. № 2246-VIII установлено такі розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2020 році зокрема осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Із наданої позивачем довідки про розмір пенсії стверджується, що розмір пенсії позивача є не нижче прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та становить 2 406, 73 грн. Отже, на момент розгляду цієї справи позивач отримує пенсією за віком у розмірі, що забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. При цьому, доказів на підтвердження відсутності майна, що може приносити дохід та необхідності отримання сторонньої допомоги позивачем суду не надано. Так, позивач зазначає, що має витрати на лікування, проте належних та допустимих доказів з приводу цього суду не надано. Водночас як стверджується відомостями з КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", наданими на запит представника відповідача (лист №154 від 21.04.2021), у власності позивача наявне майно, а саме квартира [ADDRESS] . Вказані обставини не спростовані представником позивача у судовому засіданні. Також судом встановлено, що відповідачка не проживала разом з позивачем з моменту свого народження до 2003 року та навіть не знала, ким був її батько. Батьківство було встановлене лише 09.10.2003, що стверджується свідоцтвом про встановлення батьківства серії [NUMBER] , виданого Здолбунівським відділом реєстрації районного управління юстиції. До цього моменту відповідачка мала прізвище своєї матері - " [PERSON] ". Вказані обставини також узгоджується з показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , наданими у судовому засідання 29 квітня 2021 року. Таким чином, надані по справі докази вказують про ухилення позивача від своїх батьківських обов`язків стосовно відповідачки. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Крім того інші доводи, викладені позивачем у позовній заяві, не спростовують висновків суду про безпідставність позовних вимог та відмову у позові.

Outcome: dismissed