Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач звернулась до Апеляційного суду міста Києва з даною позовною заявою. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 квітня 2017 року підсудність позовної заяви, визначено Шевченківському районному суду міста Києва. У квітні 2017 року вказана позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей по Немишлянському району Управління Служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] з 23.12.2000 року по 15.02.2017 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю. З 2013 року сторони разом не проживають, будь-яких відносин з дитиною відповідач не підтримує, участі у вихованні та догляді не приймає матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. З 2013 року відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України для відпочинку і оздоровлення, не надаючи жодних аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували таку відмову, а тому на підставі викладеного позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд, з урахуванням уточненої позовної заяви (а.с. 36-37), надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, неповнолітньому [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO] до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO], та надати дозвіл [PERSON], [INFO], або офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], [INFO], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, порти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, проте на адресу суду було направлено листа, в якому просив суд слухати справу у відсутності свого представника та прийняти рішення на підставі чинного законодавства України та з урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивач. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, як зазначено в заяві. Суд, вислухавши позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 2000 року. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище «[PERSON]» (а.с.16-17). Від шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с.12, 13). Як встановлено судом, малолітня дитина постійно проживає з позивачем, яка піклується про неї, повністю матеріально та морально утримує, доглядає за сином, займається його розвитком та вихованням. На даний час позивач має можливість для виїзду дитини за кордон на відпочинок та оздоровлення. Однак, відповідач заперечує, щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на необмежений в часі виїзд за межі країни дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі №6-15цс17. Проте, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не було зазначено терміну перебування дитини за кордоном та конкретної країни з зазначенням часового проміжку перебування у цій країні. Окрім цього позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] зверталася до [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, та того, що останнім було відмовлено в наданні такого дозволу, а також доказів про те, що відповідача було позбавлено батьківських прав. Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене, на підставі ст. 155 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України "Про охорону дитинства", Законом України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України", Конвенцією ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, та

Outcome: dismissed