Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, за яким просить суд зняти арешт з усього рухомого та нерухомого майна, що належить позивачу, накладений за постановою Олександрівського (Жовтневого) відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (надалі за текстом Олександрвіський ВДВС) від 25.01.2013 року, старшим державним виконавцем Коломієць С.С. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Вказану квартиру вона вирішила відчужити. Проте, як зясувалося, розпорядитися вказаною квартирою вона не може, оскільки цьому перешкоджає арешт, накладений Олександрівським ВДВС. Вказаний арешт був накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 36137172, виданий 25.01.2013, старшим державним виконавцем Коломієць С.С. Олександрівського ВДВС, рамках виконавчого провадження, яке вже завершене, а самі матеріали виконавчого провадження були передані до архіву та знищені. В Олександрівському ВДВС їй стало відомо, що постановою державного виконавця від 16.12.2013 року, виконавче провадження за вказаним виконавчим документом було завершено за п. 5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на дату завершення) та виконавчий лист повернуто стягувачу. З моменту завершення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа стягувачу минуло вже майже 5 (пять) років. Повторно виконавчий лист до виконання стягувачем не предявлявся, виконавче провадження за зазначеним виконавчим листом відсутнє. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, та просив його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовної заяви. У встановлений строк надав відзив на позовну заяву, та зазначив, що дійсно, з метою виконання рішення суду державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.01.2013 року. 16.12.2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві в порядку п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження № 36137172 відносно боржника [PERSON] знищено відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (сплинув трирічний строк зберігання завершених виконавчих проваджень). Згідно ч.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» стягував мав право за період з 16.12.2013 року предявити виконавчий документ повторно до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 Закону. Відповідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження повторно виконавчий документ № 2-254/2010, виданий 11.12.2012 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у сумі 51660,32 грн. за період з 16.12.2013 року по теперішній час на виконанні не перебував. Також зазначила, що нормою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (при поверненні виконавчого документа стягувачеві) не передбачено зняття арешту з майна боржника, накладеного під час виконання виконавчого провадження. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Вказану квартиру вона вирішила відчужити. Проте, як зясувалося, розпорядитися вказаною квартирою вона не може, оскільки цьому перешкоджає арешт, накладений Олександрівським ВДВС. Вказаний арешт був накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 36137172, виданий 25.01.2013 року, старшим державним виконавцем Коломієць С.С. Олександрівського ВДВС. 16.12.2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві в порядку п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно ч.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» стягував мав право за період з 16.12.2013 року предявити виконавчий документ повторно до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 Закону «Про виконавче провадження». Повторно на виконання до Олександрівського ВДВС вищевказаний виконавчий документ не надходив. Виконавче провадження № 36137172 відносно боржника [PERSON] знищено відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (сплинув трирічний строк зберігання завершених виконавчих проваджень). При цьому, згідно постанови Олександрівського ВДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.01.2013 року, ВП 36137172, рухоме та нерухоме майно позивача і досі знаходиться під арештом, що створює позивачеві, як власнику майна, перешкоди в реалізації права власності. Заслухавши пояснення сторін, всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Стаття 16 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі\~ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до\~ст.\~316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1\~ст.\~317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положення\~ст.\~319 ЦК України\~передбачають, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, а із змісту ст. 391ЦК України\~випливає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права володіння та розпорядження своїм майном. В силу ч.1\~ст.56 Закону України «Про виконавче провадження»\~арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Законом України №475/97 від 17.07.1997\~ратифіковано\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу\~ст. 9 Конституції України\~вони є частиною національного законодавства України. Згідно із\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Судова практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"), має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства"). За змістом п. 151 рішення Європейського суду з прав людини від 22.06.2004 у справі "Броньовський проти Польщі" оцінюючи, чи було дотримано вимоги статті 1 Першого протоколу, суд повинен провести всебічний аналіз різних інтересів, яких торкається ця справа, виходячи при цьому з того, що Конвенція покликана охороняти права, які є "практичними та ефективними". Суд повинен перевірити, що приховується за видимістю, та проаналізувати реальні чинники ситуації, яка оскаржується. Така оцінка може потребувати не лише розгляду відповідних умов компенсації - якщо ситуація схожа з тією, коли особу позбавляють майна, - а й аналізу дій сторін та механізмів, до яких вдалася і які впровадила держава. Відтак, цілком правомірним є посилання позивача на те, що арешт, накладений на майно позивача, був заснований в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-254/2010 від 11.12.2012 року, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з позивача, на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 51660,32 гривень. Але натепер вказане виконавче провадження (ВП № 36137172) на виконанні у Олександрівському ВДВС не перебуває та, більш того, зі спливом часу воно було знищено, та строк для повтороного пред'явлення вказаного виконавчого листа до виконання, сплинув, у звязку із чим суд може констатувати, що натепер відсутні законні підстави для перебування майна позивача, в т.ч. і вищевказаного майна, а саме - квартири [ADDRESS], під арештом, накладеним 25 січня 2013 року постановою державного виконавця Олександрівського ВДВС (ВП № 36137172). На підставі викладеного,

Outcome: approved