Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

В вересні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на житлову площу в житловому будинку, розташованому по [ADDRESS] власником якого він являється відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 02.05.2018 року, у зв'язку з їх не проживанням у будинку з 2000 року. Згідно позовних вимог факт не проживання відповідачів можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] Позивач був вимушений звернутись до суду для захисту свого права власності та усунення перешкод в користуванні житловим будинком, оскільки це перешкоджає йому отримати субсидію. Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.(а.с.20). Представник третьої особи Роздільнянської міської ради Вовк О.В. не погодившись з позовними вимогами позивача [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, який обґрунтувала тим, що позивач повинен довести обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог. В позові відсутні будь - які докази того, що відповідачі на момент звернення позивача до суду дійсно зареєстровані за зазначеною ним адресою; не проживають без поважних причин тривалий час в спірному будинку та не несуть витрат на утримання зазначеного будинку, будинок не використовують для проживання, а тому вони втратили право на житлову площу. Пояснення сусідів не може бути прийняте до уваги судом, оскільки не відомо чи проживали вони по сусідству з позивачем у 2000 році, саме з того моменту, з якого не проживають в спірному будинку відповідачі по справі. Заперечувала проти задоволення позовної заяви. В подальшому просила судові засідання проводити за її відсутністю, про що надала суду відповідну заяву.(а.с.23). Відповідач [PERSON] не погоджуючись з позовними вимогами позивача надала до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтувала тим, що вона в період з 1974 року по 1992 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON], який було розірвано рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 06.02.1992 року. Після одруження за взаємною згодою ними було прийнято рішення щодо будівництва власного будинку, після чого за заявою [PERSON] відповідно до рішення виконкому Роздільнянської міської ради №20 від 08.10.1975 року на його ім'я було видано земельну ділянку площею 320кв.м. по [ADDRESS] з виходом на [ADDRESS]. На зазначеній земельній ділянці відповідно до дозволу на проведення робіт від жовтня 1975 року ними було побудовано житловий будинок, який відповідно до технічної документації від 16.10.1986 року складався з: «А» - житлове, загальною площею 64,9 кв.м., в тому числі житловою - 33,8 кв.м., та «Б» - гаража, «В» - літньої кухні, «Г» - сараю, «1-2» огорожі, «І» - мощіння. Зазначені будівлі та споруди з моменту будівництва не змінювались. Право власності на спірний будинок було зареєстровано 10.03.1987 року про що на договорі про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва будинку від 15.10.1975 року зроблено відповідну відмітку. Тобто спірний житловий будинок та господарчі споруди набуті за час шлюбу та належить їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідач отримавши нові правовстановлюючі документи на спільне майно намагається позбавити її права на використання її власності, оспорюючи її право на будинок, що змушує її також вирішувати питання щодо звернення до суду з захистом її права. Вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.(а.с.45). Відповідач [PERSON] про день та час слухання справи був сповіщений належним чином. В судове засідання жодного разу (28.09.2018р.; 30.10.2018р.; 29.11.2018р.; 17.12.2018р.; 21.01.2019р.; 21.02.2019р.) не з'явився. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за його відсутності не скористався та не повідомив суд про причини неявки у судове засідання. Відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ст. 128 ч. 11 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, отже враховуючи, що судом були виконанні вимоги вищезазначеної статті, суд вважає його таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та визнає його неявку з неповажних причин.(а.с.21;33-35; 42-44;82-83;104;105). 17.12.2018 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до розгляду по суті.(а.с.93). В судовому засіданні позивач стисло виклав зміст та підстави своїх вимог щодо предмета спору так, як викладено в позовній заяві, просив їх задовольнити на підставі наданих доказів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 1974 року по 1991 рік вона перебувала у шлюбі з позивачем. В 1976 році позивач отримав під будівництво земельну ділянку на якій вони збудували житловий будинок та в 1987 році [PERSON] на будинок було зареєстровано право власності. Той факт, що будинок збудований ними в період шлюбу не оспарюює. З позивачем від шлюбу мали доньку, яка загинула. В будинку дійсно не проживає 2 роки з 2004 року, після смерті доньки взагалі не може переступити поріг будинку, з якою метою позивач намагається її виписати, вона не розуміє, можливо і для отримання субсидії, але хто ще в будинку зареєстрований їй не відомо, домової книги у неї не має, так як документи були викрадені, [PERSON] після звільнення залишився проживати в будинку де всі умови для проживання залишилися. Після смерті доньки залишився внук [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею, оскільки його батька, другого відповідача (колишнього зятя) по справі [PERSON] після смерті матері хлопчика позбавили батьківських прав. Просила в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] - Магера Р.Ю. стисло виклав зміст та підстави своїх заперечень щодо предмета спору так, як викладено у відзиві. Додав, що будинок побудований в період шлюбу за сумісні кошти на земельній ділянці, яка надана була в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], а також побудований та зареєстрований в період шлюбу з 10.03.1987 року - право власності виникло (з моменту реєстрації) за спільні кошти. Вказував, що в задоволенні позову належить відмовити, оскільки [PERSON], по - перше не позбавлена права власності, по - друге, вона не втратила право власності на вказаний будинок, тобто є фактичним власником і не може бути позбавлена права власності. Вважає, що позов не підлягає задоволенню. Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення сторін по справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Так, на обґрунтування позовних вимог позивач надав наступні документи: копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 02.05.2018 року.(а.с.4); копією технічного паспорту одноквартирного (садибного) житлового будинку [ADDRESS]).(а.с.5-9); акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 07.08.2018 року.(а.с.10); копіями пояснень свідків [PERSON] та [PERSON](а.с.11-12). При цьому, вказані копії засвідчені не належним чином, а оригінали вказаних документів, суду надані не були, явка свідків забезпечена не була. Суд вважає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому, порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Тому, суд вважає, що вказані документи не можуть бути визнані судом допустимими, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові ВС/КГС у справі № 904/8549/17 від 11 липня 2018 р., у відповідності до якої Верховний Суд підкреслив, що хоча ксерокопії документів і можна вважати належними доказами, проте вони не можуть бути допустимими, оскільки у випадках передбачених законодавством певні обставини справи повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Згідно вказаної думки ВС зазначив, що відповідно до ст. 77 ГПК України та ст. 91 ГПК України, для того щоб бути допустимим доказом будь який документ повинен бути залучений до матеріалів справи або в оригіналі або із відміткою про засвідчення копії документа, яка складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Відповідачем [PERSON] до суду надані наступні докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, з яких судом встановлено, що 01 вересня 1974 року у Понятівській сільській раді Розділььнянського району Одеської області було зареєстровано одруження громадян [PERSON] та [PERSON], на підставі актового запису № 30 від 01.09.1974 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, 28 липня 1992 року зареєстровано розірвання зазначеного шлюбу, запис акта № 135. Після розірвання шлюбу їй присвоєно прізвище «[PERSON]», що підтверджується довідкою ВРАГС Роздільнянського районного управління юстиції одеської області за № 37 від 19.04.2002 року.(а.с.66); 25 лютого 1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, на підставі актового запису № 18 Роздільнянським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеської області, після реєстрації шлюбу [PERSON] обрала прізвище чоловіка «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER].(а.с.67); заведеною справою на забудовника [PERSON] складеної з: дозволу на виконання робіт; договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку; зведеного оціночного акту; схематичного плану ділянки; технічним паспортом на житловий будинок складеного 16.10.1986 року; технічним паспортом на житловий будинок оновленого від 26.04.2002 року.(а.с.47-65). Вищезазначені обставини судом установлені з пояснень сторін, які ними визнавалися та відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 22 КпШС України, діючої на момент придбання [PERSON] та [PERSON] спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується за рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Такі ж підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя містить і нині діючий Сімейний кодекс України (ст.60 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом трава спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями статті 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР у припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76,77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, належних, допустимих і достовірних доказів в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та свідчили б про не проживання відповідачів у спірному домоволодінні без поважних причин понад один рік, позивач не надав, в той час як відповідно до положень ст.81 ЦПК України саме сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Наявна в матеріалах справи копія акту про не проживання осіб за місцем реєстрації від 07 серпня 2018 року та пояснення сусідів [PERSON], та [PERSON], про не проживання відповідачів, окрім відомостей того, що відповідачі не мешкають за адресою спірного домоволодіння з 2000 року, не містить ніякої інформації щодо поважності чи неповажності причин їх не проживання. (а.с.10-12). До того ж, акт обстеження спірного домоволодіння проводився лише один раз, та складений майже менш ніж за місяць до подання позову до суду, а не в різний час протягом одного року, як того вимагає ст. 405 ЦПК України. Крім того, згідно вказаного акту (а.с. 10) зазначено, що факт не проживання відповідачів достовірно не встановлено, так як комісією обстеження проводилося одноразово. Якихось ще доказів, які б підтверджували не проживання відповідачів в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин та втрату інтересу до права користування цим житлом, матеріали справи не містять. Крім того, з пояснень сторін судом установлено, що після розлучення між ними склалися напружені та неприязні стосунки. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Сторонами під час судового розгляду не заперечувався факт набуття вказаного будинку у власність подружжям у шлюбі, отже, відповідач [PERSON] є фактичним співвласником вказаного будинку. Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі та відповідач [PERSON] не втратила право власності на вказаний будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року (справа № 647/1683/15-ц). Крім того, у пункті 38 постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року N 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони непов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням, володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Тому, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачем не доведено, що існують будь-які перешкоди у позивача в користуванні та розпорядженні майном та реєстрації колишньої дружини та колишнього зятя за вказаною адресою, оскільки доказів того що він має перешкоди в користуванні власністю, суду не надано. Письмові покази свідків, [PERSON] та [PERSON] суд не може вважати достатніми, оскільки останні безпосередньо судом допитані не були. Суд не може прийняти, як доказ покази цих свідків, оскільки не відомо з якого часу вони зареєстровані за своїми зазначеними адресами, відсутні копії паспортів останніх, вказані свідки не були свідками будь-яких обставин, які б свідчили та підтвердили факти викладені в позовних вимогах [PERSON], вони особисто не спілкувались з відповідачами та в домоволодінні ніколи не були, а їх покази ґрунтуються лише на поясненнях позивача. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі "Руїз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі "Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А N 274). Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Враховуючи правові підстави даного позову і його правове обґрунтування, суд вважає, що він не підлягає задоволенню з огляду на те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Крім того, зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення, що набрало законної сили, а не судом, а тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду. Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Однак таких доказів позивач суду не надав, вони спростовуються доводами відповідача [PERSON], а суд у ході судового розгляду не здобув. Отже, підсумовуючи вищевикладене та враховуючи, що позивач належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням не надав, то суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог, що відповідно є підставою для відмови у знятті відповідачів з реєстраційного обліку. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати понесені по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed