Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Синельниківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про вчинення неправомірних дій державним виконавцем щодо закриття провадження та про необхідність здійснити перерахунок та погашення заборгованості по аліментам. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що згідно виконавчих листів 191/4640/17 від 03.07.2018р. виданих Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області були відкриті виконавчі провадження щодо стягнення з [PERSON] [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , ІПН [NUMBER] аліментів на утримання дружини [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку та аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку. Відповідач не сплачував встановлених аліментів та був обмежений в правах згідно чинного законодавства. [INFO] відповідач помер. 29.07.2019 р. постановами №13221 та № 13226 державний виконавець Бігма Г.О. закінчила виконавчі провадження, порушуючи вимоги п. 3 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", в якому зазначається, що закрити провадження можна у випадку смерті, але за умови відсутності правонаступників. У померлого відповідача є спадкоємці, які успадковують не лише його майно, але й боргові зобов`язання, які вони повинні відшкодувати або одноразовим погашенням всієї суми заборгованості або майном, що отримали у спадок. Постанови про закриття виконавчого провадження не надходили на жодну з її адрес, зазначених у ДВС, таким чином їй не було відомо про їх існування. Ознайомлення з вказаними постановами в інтернеті також не було можливе, оскільки була відсутня можливості користуватися інтернетом в останні пів року, через скрутне матеріальне положення. Вказані постанови були їй видані лише 01.11.2019р., коли вона звернулася до державного виконавця Бігми Г.О. з проханням надати їй довідку про заборгованість по аліментам на вимогу нотаріуса. Таким чином терміном для оскарження вказаних постанов просить вважати період з 01.11.2019р., оскільки до 01.11.2019р. вона навіть не підозрювала про їх існування. У лютому місяці 2019р. боржником у виконавчу службу було надано три квитанції про перерахування коштів з польського банку на її особистий рахунок у польських злотих. Вказана сума перерахувань складає 44045, 20 грн. Боржник написав заяву про зарахування цієї суми в рахунок погашення заборгованості за аліментами. Справа в тому, що певні кошти дійсно було зараховано на її рахунок, але лише двома платежами в сумі 28 000 грн. та були використані для погашення особистої заборгованості [PERSON] та на ремонт газового котла і водогону у його будинку. Це було здійснено за попередньою домовленістю з [PERSON] .. Вказані кошти не є аліментами, оскільки були виплачені третім особам. Таким чином вона має підставу підозрювати, що третій наданий платіж було підроблено і він не є справжньою квитанцією. Згідно з діючим законодавством, підставою для зарахування платежу в рахунок погашення заборгованості є платіж, в якому чітко прописано призначення платежу: аліменти на таку-то особу за такий-то період, або ж якщо отримувач платежу підтвердив, що це були саме аліменти. У призначенні вказаних платежів зазначено, що це "переказ коштів від чоловіка". Вона також не підтверджує, що це були аліменти про що неодноразово інформувала державного виконавця Бігму Г.О., в тому числі ще до надання боржником зазначених квитанцій. При зверненні до державного виконавця, нею було надано довідку (з відповідним перекладом на українську мову) про дохід [PERSON] в період січень-березень 2018 року, що він отримав працюючи в ВТ "LAJON" м. Свєнтошовіце, Польща. Згідно з якою, заборгованість за аліментами у вказаний період повинна бути збільшена на 17 118 грн. Але вона отримала відмову про включення вказаної суми до заборгованості. Таким чином, враховуючи вищезазначене, після проведення повторного розрахунку, сума заборгованості перед [PERSON] та [PERSON] має складати 94 350 грн. по 47 175 грн. відповідно за кожним виконавчим провадженням. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд зобов`язати Синельниківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області скасувати постанови №13226 та №13221 від 29.07.2019р . та відновити виконавчі провадження; зобов`язати Синельниківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області здійснити повторний перерахунок заборгованості згідно з вимогами чинного законодавства, а саме: не враховувати надані боржником квитанції на суму 44 045, 20 грн., врахувати надану довідку про дохід боржника в період січня-березня 2018 року; зобов`язати правонаступників відшкодувати заборгованість за аліментами в сумі 94 350 грн. за рахунок успадкованого майна. До початку судового засідання позивач надав суду письмову заяву, якою просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, але надав відзив на позов, в якому зазначив що державним виконавцем не порушені вимоги законодавства щодо закриття виконавчого провадження та здійснення перерахунку заборгованості по аліментам. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач не погоджується з діями державного виконавця щодо закриття виконавчого провадження про стягнення на її користь аліментів, у зв`язку зі смертю боржника. Також просить здійснити перерахунок заборгованості та зобов`язати правонаступників боржника відшкодувати їй заборгованість по аліментам в розмірі 94 350, 00 грн. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК України). Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Однак, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту свого невизнаного цивільного права є неправильним та неефективним, оскільки позивачем не наведене обґрунтування в чому полягає порушення (невизнання) права і не надано належних доказів на його підтвердження. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням позивачем невірного та неефективного способу захисту свого права, судом не досліджуються письмові докази. Крім того, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, у вигляді судового збору, від сплати якого позивач звільнений, слід покласти на рахунок держави.

Outcome: dismissed