Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог (а. с. 139-140), просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки "Subaru", модель "Forester", реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], зеленого кольору, який укладений 19 грудня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] в інтересах якого згідно із довіреністю діяв [PERSON], на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 632382, виданої ТОВ "Авто-Ком" м. Бровари. В обґрунтування позову зазначала, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON], за спільні кошти у грудні 2009 року вони придбали зазначений вище автомобіль. З 2014 року стосунки між ними погіршилися, вони перестали вести спільне господарство, припинили підтримувати подружні стосунки та стали проживати окремо один від одного. На початку квітня 2015 року від свого сина [PERSON] вона дізналася, що її чоловік [PERSON] надав автомобіль та довіреність на право керування і розпорядження вказаним транспортним засобом, що належить їм на праві спільної сумісної власності, їхньому знайомому [PERSON] з метою продажу автомобіля. Відповідач [PERSON] пояснив їй, що дійсно 12 грудня 2014 року надав [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на право керування та розпорядження автомобілем марки "Subaru", модель "Forester", реєстраційний номер [NUMBER], строком до 12 грудня 2015 року, однак автомобіль не проданий та ніяких грошей від [PERSON] він не отримував. Вона попередила [PERSON], що його дії є незаконними, оскільки автомобіль ними придбаний у шлюбі, він належить їм на праві спільної сумісної власності, тому розпоряджатися автомобілем він повинен лише за її, [PERSON], згодою. Проте свою згоду на розпорядження автомобілем вона ні усно, ні письмово не надавала та рекомендувала скасувати цю довіреність. У подальшому, у липні 2015 року з'ясувалося, що на підставі вказаної вище довіреності 19 грудня 2015 року [PERSON], діючи від імені [PERSON], продав зазначений вище автомобіль марки "Subaru", модель "Forester", реєстраційний номер [NUMBER], своїй дружині [PERSON] згідно із довідкою-рахунком серії ВІА № 632382, виданої ТОВ "Авто-Ком" м. Бровари, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів. Оскільки даний автомобіль належить їй та чоловікові [PERSON] на праві спільної сумісної власності, придбаний ними у шлюбі за спільні кошти, своєї згоди на розпорядження цим автомобілем вона не надавала, вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля підлягає визнанню недійсним підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України. Позивач [PERSON], незважаючи на визнання судом обов'язкової явки її до суду для надання особистих пояснень у справі, у судове засідання не з'явилася, посилаючись на стан здоров'я, просила розглянути справу за участю її представника. Представник позивача [PERSON] у суді позов підтримав, надав аналогічні пояснення, просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON], діючи на підставі довіреності від імені [PERSON], порушив вимоги законодавства, оскільки [PERSON] своєї згоди на продаж автомобіля, належного їй і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, не надавала. Представник відповідачів: [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у суді позов не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, письмова згода дружини при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу та видачі новому власнику довідки-рахунку не потрібна. Згідно із ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Письмова згода на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном вимагається у лише випадку укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації. Будь-яких доказів того, що [PERSON] не знала та заперечувала щодо відчуження її чоловіком [PERSON] спірного автомобіля, позивачем суду не надано, особисто за захистом порушеного права вона ні до міліції, ні до суду не зверталася. Заяву до міліції подавав син сторін [PERSON], який на думку [PERSON] і є ініціатором даного позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що знає [PERSON] більше чотирьох років, орендував у нього гаражі, які у подальшому викупив. Також він відремонтував після ДТП спірний автомобіль, який за домовленістю між ними викупив у [PERSON] за 16500 доларів США, які повністю передав йому двома частинами. Кошти передавав у присутності свідків, розписку від [PERSON] не брав, тому що йому важко писати за віком. Розмова щодо оформлення довіреності відбувалася у присутності [PERSON] у її квартирі по вулиці Короленка у місті Бровари Київської області. У той період часу коли він та [PERSON] їздили 12 грудня 2014 року до нотаріуса оформляти довіреність, у даній квартирі із [PERSON] знаходилася його знайома [PERSON], у її ж присутності у цій квартирі він передавав [PERSON] частину коштів за автомобіль в розмірі близько 10500 доларів США. Іншу частину коштів у розмірі 6000 доларів США передав [PERSON] пізніше. Позивач [PERSON] з приводу повернення автомобіля до нього не зверталася жодного разу. Вважає, що будь-яких порушень закону ним не допущено. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у суді позов визнав та пояснив, що у нього із [PERSON] були добрі стосунки, останній ремонтував у його гаражі автомобілі. Довіряючи [PERSON], він видав на його ім'я довіреність на право продажу спірного автомобіля, коштів від нього він не отримував. Про оформлення довіреності дружині він нічого не говорив, згоду дружини на видачу довіреності не питав. Розпорядився автомобілем від свого імені та від імені дружини. У квітні 2015 року дію виданої на ім'я [PERSON] довіреності він скасував та повідомив його, що продажем автомобіля буде займатися сам. У липні 2015 року йому стало відомо, що 19 грудня 2014 року автомобіль перереєстровано на нового власника [PERSON] Просив суд позов [PERSON] задовольнити, оскільки про продаж автомобіля дружину він не повідомляв та її згоди не питав. Третя особа: Центр надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУ МВС України в Київській області у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання, у якому просив розглянути справу за відсутності їхнього представника. Третя особа: [PERSON] у судове засідання теж не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. У письмових поясненнях на позов [PERSON] зазначав, що 25 квітня 2015 року він поставив на облік придбаний ним у [PERSON] автомобіль марки "Subaru Forester". Переоформлення права власності на автомобіль здійснено відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388. Жодних перешкод чи сумнівів при огляді транспортного засобу, а також правомірності належності автомобіля [PERSON] у нього не було. На підставі наданих довідки-рахунку, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копії реєстраційної картки з відміткою про зняття автомобіля з обліку він переоформив вказаний автомобіль на своє ім'я. Він переконаний у тому, що [PERSON], даючи своєму знайомому [PERSON] довіреність на розпорядження автомобілем, був наділений повноваженнями щодо видачі такої довіреності. Останній під час дії довіреності, діючи в інтересах [PERSON], продав автомобіль [PERSON] Укладення таких угод чинним законодавством не заборонено. Вважає позов [PERSON] безпідставним, направленим на порушення прав відповідачів і третіх осіб. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 17 серпня 1964 року [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], уклали шлюб, який зареєстрований Михайлівською сільською радою Ленінського району Московської області, актовий запис № 49. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка [PERSON], дружини [PERSON]. На час розгляду справи цей шлюб між ними не розірваний. 12 грудня 2014 року [PERSON], усвідомлюючи значення своїх дій, відповідно до вимог ст. 244 ЦК України уповноважив [PERSON] вчиняти від його імені та в його інтересах такі правочини: розпорядитися (продати, заставити, здати в найм, передати за договором позички) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого 06 січня 2010 року Броварським РЕВ ДАІ при ГУ МВ України в Київської області, автомобілем марки "Subaru", модель "Forester", реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, колір зелений, номер кузова [NUMBER] (далі - спірний автомобіль). На підставі цієї довіреності [PERSON] уповноважив [PERSON] укладати від його імені та підписувати цивільно-правові договори щодо розпорядження транспортним засобом. Довіреність видано строком на один рік до 12 грудня 2015 року, посвідчена вона приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В., зареєстрована в реєстрі за № 5753. 19 грудня 2014 року [PERSON], діючи від імені [PERSON], продав зазначений вище автомобіль згідно із довідкою рахунком серії ВІА № 632382, виданою ТОВ "Авто-Ком" м. Бровари, своїй дружині [PERSON] Того ж дня автомобіль марки "Subaru", модель "Forester" було перереєстровано на ім'я [PERSON], видано їй на автомобіль нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та інші реєстраційні номери [NUMBER]. 30 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Іваненка О.В. із заявою про скасування зазначеної довіреності на ім'я [PERSON] щодо розпорядження автомобілем марки "Subaru", модель "Forester", реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно із витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей 30 квітня 2015 року дію вказаної вище довіреності припинено. 20 травня 2015 року син позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про те, що відповідач [PERSON] незаконно володіє належним його батькові [PERSON] автомобілем "Subaru Forester" та повертати його не збирається. 05 серпня 2015 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] подала до суду цей позов про визнання договору купівлі-продажу автомобіля від 19 грудня 2014 року недійсним, посилаючись на те, що своєї згоди на відчуження автомобіля вона не надавала. За змістом положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з наведених вище норм, враховуючи, що спірний автомобіль марки "Subaru", модель "Forester", реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, був зареєстрований на ім'я [PERSON] 06 січня 2010 року, тобто у період його перебування у шлюбі з [PERSON], цей спірний автомобіль вважається спільним сумісним майном подружжя. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За змістом положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У ч. ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За нормами ч. 3 ст. 65 СК України при відчуженні чоловіком цінного спільного сумісного майна подружжя згода дружини має бути надана в письмовій формі. Спірний автомобіль марки "Subaru", модель "Forester", реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, придбаний у період шлюбу [PERSON] і [PERSON], є цінним спільним сумісним майном подружжя. При вчинені правочину щодо розпорядження спірним автомобілем [PERSON] повинен був одержати письмову згоду своєї дружини [PERSON] Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Верховний Суд України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15 висловив правову позицію та вказав на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Свідок [PERSON] у суді показала, що у 2014-2015 роках вона інколи доглядала за [PERSON], яка потребує догляду, прибирала у квартирі. У кінці 2014 року на квартирі по вулиці Короленка у місті Бровари, де разом проживають [PERSON] і [PERSON], останній у присутності дружини [PERSON] розмовляв із [PERSON] з приводу оформлення довіреності на автомобіль. [PERSON] повідомляв дружину [PERSON] про те, що йому треба поїхати до нотаріуса та переоформити автомобіль. Будь-яких заперечень з цього приводу [PERSON] не заявляла. Перед тим як їхати до нотаріуса [PERSON] на кухні у квартирі передавав [PERSON] гроші за автомобіль. При передачі грошей позивач [PERSON] була присутньою. Відповідач [PERSON] надані [PERSON] у суді показання підтвердив частково. Того факту, що у грудні 2014 року свідок була присутньою у квартирі по вулиці Короленка у місті Бровари та весь час доглядала за дружиною [PERSON], поки він, [PERSON], і [PERSON] оформляли у нотаріуса довіреність на автомобіль, не заперечував. Також [PERSON] у суді пояснив, що проживає разом із дружиною, оскільки вона потребує догляду, повідомляв її про те, що хоче продати автомобіль, однак вона не погоджувалася. Про оформлення довіреності дружині не говорив. Розпорядився автомобілем самостійно від свого імені та від імені своєї дружини [PERSON] Для з'ясування обставин щодо обізнаності [PERSON] про оформлення її чоловіком [PERSON] довіреності на автомобіль, судом було визнано обов'язковою явку позивача до суду для надання особистих пояснень у справі. Проте на неодноразові виклики [PERSON] до суду не з'явилася, подала заяву, у якій вказувала, що на даний час їй виповнилося 78 років, останні місяці вона стала почувати себе погано за станом здоров'я: глаукома (5 % зору), хвороба Альгеймера (заторможення мислення), загальна слабкість. Також їй категорично не можна хвилюватися. Посилаючись на ці обставини, вважала достатнім участь у судових засіданнях її представника. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, зокрема пояснення відповідачів [PERSON] і [PERSON] та свідка [PERSON], суд вважає, що позивачу [PERSON] було відомо про намір її чоловіка [PERSON] видати [PERSON] довіреність на право розпорядження спірним автомобілем. Будь-яких доказів того, що [PERSON] проти оформлення довіреності на ім'я [PERSON] заперечувала, позивачем суду не надано. Виходячи з наведеного, враховуючи, що [PERSON], видаючи на ім'я [PERSON] довіреність на розпорядження спірним автомобілем, діяв в інтересах подружжя, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки правових підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля судом не вбачається. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed