Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 08.08.2016 року між нею та відповідачем ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф» був укладений договір № 0171 фінансового лізингу за умовами якого ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф» в м.Суми Сумської області, зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Tоyota RA V 4 2.2 AT Comfort (4 WD) та передати цей автомобіль у користування позивача, яка у свою чергу зобовязувалася сплатити авансовий платіж за автотранспортний засіб, сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. 08.08.2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатила відповідачу авансовий платіж в розмірі 69 000,00 грн., однак після підписання договору лізингу, внесення позивачем готівки на рахунок відповідача через касу банку, було виявлено в змісті договору наявні невідповідності в порівнянні з пунктами договору, які були попередньо погоджені між сторонами та лягли в основу прийняття рішення укласти зазначений договір лізингу, а також виявлено наявність в договорі несправедливих умов, що стало підставою заявити вимогу до відповідача повернути внесену грошову суму в розмірі 69 000,00 грн. з підстав недійсності, нікчемності. Позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №0171 від 08.08.2016 року укладений між [PERSON] та ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф»; стягнути з ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф» 69 000,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги. Відповідач по справі не направив до суду свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, відзиву, клопотань чи заперечень суду не подали. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши і матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 08.08.2016 року між ним та відповідачем ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф» був укладений договір № 0171 фінансового лізингу, згідно з умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати транспортний засіб Tоyota RA V 4 2.2 AT Comfort (4 WD) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Сторони погодили вартість предмета лізингу на момент укладення договору в розмірі 13 331 дол. 47 центів, що в гривневому еквіваленті становить 335 122 грн. 00 коп. у відповідності до п.8.2 Договору, а позивач зобовязався щомісячно сплачувати лізинговий платіж. Дані обставини повністю підтверджені копією договору фінансового лізингу ( а.с.8-17). Судом встановлено, що позивач здійснила авансовий платіж у розмірі 69 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції (а.с.18). Представник позивача суду пояснила, що предметом погодженого договору лізингу був автотранспортний засіб марки Tоyota RA V 4 2.2 AT Comfort (4 WD), який перебував територіально в м.Суми в розпорядженні лізингової компанії, а в Договорі № 0171 фінансового лізингу було змінено предмет договору на автотранспортний засіб марки Renaylt модель Logan MCV. Обєкт лізингу в користування лізингоодержувачу не було передано. Незважаючи на неодноразові переговори, письмові звернення позивача до ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф» про вимогу повернути грошову суму в розмірі 69 000,00 грн. з підстав недійсності правочину, нікчемності, відповідачем не було здійснено жодної копійки виплати на рахунок позивача за наданими ним реквізитами по тепер. Натомість в 2017 році було отримано зі сторони відповідача лист від 20.12.2016 р., про те що договір розірваний, однак заявлену суму коштів позивачу не будуть повертати в звязку з умовами Договору фінансового лізингу №0171. Заявлена позивачем вимога до ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф» про повернення внесеної грошової суми на рахунок компанії в звязку з недійсністю, нікчемністю правочину залишилась без задоволення. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Зазначений висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, який відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим до застосування. Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 08.08.2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.4, статті 3 договору та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно умов договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, як встановлено судом, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. За положеннями ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначений висновок Верховного Суду України викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. В судовому засіданні встановлено, що договір фінансового лізингу від 08.08.2016року, укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчено не було. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Окрім того, згідно п. 4 ч.1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Судом не встановлено наявність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. За ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Отже, суд вважає, що договір фінансового лізингу від 08.08.2016 року, укладений між позивачем та відповідачем, за відсутності у відповідача ліцензії на здійснення фінансової діяльності та його нотаріального посвідчення, а також у зв'язку з несправедливими умовами договору, на що вказано вище, належить визнати недійсним та стягнути з ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь позивача сплачені нею грошові кошти в сумі 69 000, 00 грн.

Outcome: approved