Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що він є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Відповідач є його сином, який зареєстрований в даному будинку, але не проживає в ньому з 2010 року, змінивши місце проживання, у зв`язку з чим просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, справу просив розглядати за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлено наступне. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року за №3477-ІV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Як встановлено судом, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 26.03.1987 року, який було посвідчено державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори за № 565 від 26.03.1987 року та зареєстровано у Вознесенському БТІ від 07.04.1987 року за № 1014. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Новоодеської міської ради за №5833 від 17.08.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , перебувають на реєстраційному обліку: [PERSON] , [INFO] - власник, [PERSON] , [INFO] - дружина та [PERSON] , [INFO] - син. При цьому [PERSON] зареєстрований, але фактично не проживає в зв`язку зі зміною місця проживання. Згідно з актом обстеження по факту проживання від 17.08.20021 року, складеного головним інспектором КП "Правопорядок" за участю свідків: [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований, але не проживає у зв`язку зі зміною місця проживання. Згідно до копії домової книги будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований в ньому з 24.04.1988 року. Відповідач, надавши до суду заяву про визнання позову, обставини, викладені у позові, не заперечував, у звязку із чим суд вважає їх встановленими. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно положень ст. ст. 150, 155 ЖК України та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник такого будинку (квартири) не може бути позбавлений права користування ним, крім випадків, установлених законодавством України. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, щодо яких відпали законні підстави для користування майном. Положеннями ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у жилому будинку, що йому належить, користуються цим будинком нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Згідно із Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідача у належному позивачу будинку більше 1 року до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає встановленим. Доказів існування домовленостей відповідача із позивачем щодо порядку користування житловим будинком суду не надано, крім того відповідачем визнано позовні вимоги у повному обсязі, а відтак, позов є таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved