Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

У позовній заяві начальник Луцького прикордонного загону (в/ч [NUMBER] ) просить ухвалити рішення про виселення [PERSON] , [PERSON] із службового жилого приміщення по [ADDRESS] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що вищевказане службове житло згідно договору найму службового жилого приміщення в будинках державного житлового фонду від 22 липня 2014 року було надане у тимчасове користування військовослужбовцю запасу [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [INFO] наймача [PERSON] у житлі залишились проживати відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Проте на неодноразові звернення [INFO] [PERSON] ігнорує укладення нового договору на користування житлом. Крім цього, відповідачі не є військовослужбовцями Державної прикордонної служби України, у трудових відносинах з Луцьким прикордонним загоном не перебувають, на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Державній прикордонній службі України, не рахуються, до обов`язків квартиронаймачів відносяться неналежно, невчасно та не в повному обсязі сплачують кошти за спожиті комунальні послуги та квартирну плату, створюють перешкоди для вивільнення службового житла та надання його військовослужбовцям, які дійсно проходять військову службу. На даний час відповідачі проживають у цьому житлі у статусі членів сім`ї колишнього військовослужбовця [PERSON] і набули права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Проте чинним законодавством не передбачено збереження права користування житлом за відповідачами, які хоча і правомірно у нього вселилися, але їх право користування припинилося у зв`язку із тим, що на даний час вони не є членами сім`ї померлого [PERSON] . На позовну заяву відповідачі подали письмові пояснення у формі заяви, у яких посилаючись на положення ст.125 ЖК УРСР, ст.12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" вказали, що їх не може бути виселено зі спірної квартири без надання іншого житла, а надісланий Луцьким прикордонним загоном договір найму житлового приміщення не був підписаний через його невідповідність [PERSON] договору, про що позивача було проінформовано. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з наведених у ньому підстав та просила його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали з аналогічних аргументі, про які зазначали у письмових поясненнях, просили відмовити у задоволенні позову. Аналізом доказів суд встановив такі фактичні обставини справи. Спірне службове житло по [ADDRESS] на праві власності належить державі в особі Державної прикордонної служби України, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 червня 2007 року серії [NUMBER] та витягу про реєстрацію права власності від 03 липня 2007 року №\~15096055. Згідно із наявною у матеріалах цивільної справи № 163/284/14, на яку позивач посилається у позовній заяві, довідкою [INFO] № 462 від 05 грудня 2017 року та довідкою цього ж загону від 08 серпня 2008 року № 614/110 зазначене службове житло загальною площею 93,20 м2, яке складається з 3-х кімнат, у 1993 році було надане військовослужбовцю запасу [PERSON] на підставі наказу командира в/ч [NUMBER] . У житло [PERSON] вселився у складі сім`ї 4 чоловік. Відповідно до наказу начальника 5 загону прикордонного контролю прикордонних військ України [PERSON] з 29 грудня 1995 року звільнено в запас Збройних Сил України з посади начальника 4 прикордонної застави і прикордонної комендатури на підставі п."в" ст.65 (за станом здоров`я) Тимчасового положення про проходження військової служби офіцерського складу Збройних Сил України з правом носіння військової форми. Відповідно до послужного списку стаж військової служби [PERSON] станом на дату звільнення становить 16 років 04 місяці 02 дні. 22 липня 2014 року між Луцьким прикордонним загоном та [PERSON] був укладений договір найму службового жилого приміщення в будинках державного житлового фонду, предметом якого є спірне службове житло. [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку із чим був знятий з реєстрації за адресою спірного житла. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача, на дату смерті [PERSON] перебував на обліку осіб, які потребують покращення житлових умов у ДПС України. Відповідач [PERSON] доводилась [PERSON] дружиною, відповідач [PERSON] сином, що підтверджується копіями свідоцтв серії [NUMBER] , серії [NUMBER] . За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області та Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області у спірному житлі відповідач [PERSON] зареєстрований з 01 квітня 1997 року по даний час, однак фактично не проживає; відповідач [PERSON] знята з реєстрації із даного житла з 03 червня 1998 року, проте по сьогоднішній день у ньому фактично проживає, зареєстрована по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Вишнівської сільської ради від 10 січня 2020 року № 2-9 та інформацією виконкому Сокальської міської ради Львівської області від 28 серпня 2019 року № 742. 20 вересня 2017 року Луцький прикордонний загін надсилав на адресу [PERSON] для підписання два примірники договору користування житловим приміщенням, який останнім підписаний не був; 07 лютого 2019 року надсилав повідомлення про необхідність погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 8\~540,68 гривень. Отже, у справі встановлено, що спірне службове житло у 1993 році було надане військовослужбовцю [PERSON] , а відповідачі вселились у нього як члени сім`ї останнього. На дату звільнення 29 грудня 1995 року за станом здоров`я [PERSON] мав стаж військової служби (роботи в прикордонній службі) понад 16 років; до смерті [INFO] проживав у службовій квартирі разом з сім`єю, до складу якої входять відповідачі, та перебував на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у ДПС України. Предметом спору в справі є службове жиле приміщення, яке займають відповідачі як колишні члени сім`ї померлого військовослужбовця у запасі. Згідно із ч.1 ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. У частині 1 статті 119 ЖК УРСР визначено, що перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37. До цього Переліку (пункт 43) включені військовослужбовці Державної прикордонної служби до одержання ними постійного жилого приміщення. Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Разом із цим стаття 125 ЖК УРСР встановлює перелік осіб, яких не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: сім`ї військовослужбовців; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення. Аналогічні положення дана норма ЖК УРСР містила й на час вселення у спірне житло [PERSON] разом із членами сім`ї та звільнення останнього із прикордонної служби. Крім цього, питання виселення з службових жилих приміщень на той і даний час регулюється затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №\~37 Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР. Пункт 35 цього Положення містить аналогічні вищенаведені у ст.125 ЖК УРСР підстави неможливості виселення осіб зі службового приміщення без надання іншого житла. В подальшому, після звільнення [PERSON] із прикордонної служби, наказом Голови Держкомітету - командуючого Прикордонними військами України від 20 січня 1996 року №\~30 було затверджене Тимчасове положення про порядок забезпечення жилою площею в Прикордонних військах України, у пункті 6.23 розділу VI якого визначалось, що не можуть бути виселені із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, зокрема: а) військовослужбовці, які звільнені з військової служби за станом здоров`я; б) сім`ї військовослужбовців; е) військовослужбовці, які прослужили в Прикордонних військах України, не менш як десять років. Розділ VI вказаного Тимчасового положення втратив чинність на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14 січня 2004 року №\~44, яким було затверджене Положення про організацію та порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній прикордонній службі України. У пункті 4.4 цього Положення визначалось, що без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено, зокрема військовослужбовців, звільнених за станом здоров`я, … або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу більше 10 років. Це Положення втратило чинність на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби від 20 грудня 2007 року №\~1040, яким затверджено Інструкцію про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України. У пункті 2.22. цієї Інструкції визначалось, що особа, яка звільнена з військової служби в запас або у відставку і має вислугу менше ніж 20 років, підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Також підлягають виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення особа, звільнена з військової служби в запас або у відставку, зокрема, у разі, якщо особа не перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Державній прикордонній службі України. Інструкція від 20 грудня 2007 року втратила чинність згідно наказу Міністерства внутрішніх справ №\~26 від 18 січня 2021 року, яким затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями. Пунктом 25 цієї Інструкції передбачено, що підлягають виселенню із службового жилого приміщення (службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення: - військовослужбовці та члени їх сімей, що проживають разом з ними, які систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співмешкання, роблять неможливим для інших осіб проживання з ними в одному будинку; - особи, звільнені з військової служби, які безперервно прослужили в Держприкордонслужбі менше ніж десять календарних років, крім випадків, передбачених законодавством; - особи, які самоправно зайняли службове жиле приміщення; - колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати в ньому після розірвання шлюбу (у місячний строк з дня розірвання шлюбу); - інші особи у випадках, визначених законодавством. Позивач як на підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення вказує на те, що вони втратили статус члена сім`ї наймача [PERSON] у зв`язку з його смертю, не перебувають у трудових відносинах з Луцьким прикордонним загоном, не перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у ДПС України, не укладають договору користування службовим житловим, неналежно сплачують житлово-комунальні послуги. При цьому, обґрунтовуючи заявлені вимоги, у позовній заяві як на правову підставу посилається на положення ст.124 ЖК УРСР та п.2.22 чинної на момент подання позову Інструкції, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби №\~1040 від 20 грудня 2007 року. За змістом ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Аналіз положень ст.ст.118, 119, 124, 125 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що право на користування службовим жилим приміщенням членів сім`ї наймача є дійсно похідним від права останнього, однак сам факт смерті наймача не може слугувати безумовною підставою для втрати права на користування службовим житлом і виселення членів його сім`ї. Стаття 125 ЖК УРСР та пункт 35 постанова Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №\~37 чітко забороняють виселяти із службового жилого приміщення без надання іншого житла сім`ї військовослужбовців та членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення. У зв`язку із цим посилання позивача як на підставу для виселення на те, що відповідачі на даний час уже не є членами сім`ї померлого [PERSON] , якому як військовослужбовцю надавалося службове житло, є безпідставними. Також безпідставними є доводи позивача стосовно того, що відповідачі не перебувають у трудових правовідносинах із Луцьким прикордонним загоном, оскільки в силу ст.ст.118, 119, 121, 122 ЖК УРСР така обставина є підставою для надання службового житлового приміщення у користування, а в розглядуваному випадку характер спірних правовідносин зводиться до встановлення наявності чи відсутності підстав для збереження за відповідачами права користування уже раніше наданим службовим житлом, до якого вони вселились як члени сім`ї наймача військовослужбовця, якому це житло надавалося в порядку вище зазначених норм ЖК УРСР. Інші названі позивачем підстави позову, такі як ухилення від укладення відповідачами договору користування службовим житловим та неналежна сплата житлово-комунальних послуг, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки не передбачені ні нормами ЖК УРСР, ні вище наведеними затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №\~37 та наказами від 20 січня 1996 року №\~30, від 14 січня 2004 року №\~44, від 20 грудня 2007 року №\~1040, від 18 січня 2021 року №\~26 Тимчасовим положенням, Положеннями, Інструкціями щодо порядку надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній прикордонній службі України. Такі названі позивачем обставини можуть слугувати підставою для подання позовів про зобов`язання укласти договір та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, однак аж ніяк для виселення в розумінні ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР. Крім цього, сукупний аналіз чинних за життя [PERSON] . Положень, затверджених постановою від 4 лютого 1988 року №\~37, наказами від 20 січня 1996 року №\~30, від 14 січня 2004 року №\~44, в сукупності із встановленими у справі фактичними обставинами, зокрема щодо стажу військової (прикордонної) служби [PERSON] та підстави його звільнення зі служби, свідчать про відсутність підстав для виселення його за життя разом із членами сім`ї без надання іншого житла. Лише затверджена наказом від 20 грудня 2007 року №\~1040 Інструкція у пункті 2.22. вимагала наявності у звільненого військовослужбовця в запас або у відставку наявності вислуги на службі не менше ніж 20 років. В іншому випадку така особа з усіма членами сім`ї підлягала виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Натомість ст.125 ЖК УРСР передбачає, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення. При цьому, така підстава неможливості виселення саме членів сім`ї не пов`язується із вислугою (стажем роботи) працівника, якому було надано службове житло. Стосовно посилання позивача на пункт 2.22 цієї ж Інструкції в частині не перебування відповідачів на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Державній прикордонній службі України, то слід зазначити, що зміст цього положення стосується звільненого з військової служби в запас або у відставку військовослужбовця, а, як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника позивача, звільнений у запас Збройних Сил України [PERSON] на дату смерті перебував та такому обліку. За змістом ч.3 ст.5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Підстав для виселення відповідачів у відповідності до чинної на час розгляду даної справи Інструкції, затвердженої наказом від 18 січня 2021 року №\~26, судом також не встановлено. Частинами 1 та 6 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. З огляду на такі положення законодавства тимчасова відсутність у спірному житлі відповідача [PERSON] (приблизно три місяці), про що він зазначав у судовому засіданні, та реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] за іншою адресою у спірних правовідносинах правового значення не має, оскільки з досліджених доказів встановлено, що [PERSON] у цьому житлі без реєстрації фактично проживає з 1998 року, а наявності у [PERSON] іншого житла позивачем не доведено. До того ж інтересу до спірного житла вони не втратили. Таким чином, з урахуванням встановлених у справі фактичних обставин та положень чинного законодавства суд дійшов висновку про відсутність достатніх і законних підстав для виселення відповідачів із спірного службового жилого приміщення без надання їм іншого жилого приміщення, через що у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову згідно із ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed