Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Вінницький національний медичний університету ім. М.І. Пирогова звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення вартості навчання. Позовні вимоги, мотивовані тим, що [PERSON] 02.07.2008 року до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова подано заяву та документи передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів. Рішенням приймальної комісії від 21.07.2008 року згідно наказу від 01.08.2008 року № 275 [PERSON] було зараховано на денну форму навчання на медичний факультет № 1 за спеціальністю «Лікувальна справа» до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова. 01.09.2008 року між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря № 435 від 01.09.2008 року, відповідно до умов якої відповідач зобовязався отримавши вищу освіту за держаним замовленням з присвоєнням йому кваліфікації «Лікаря» освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст», працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років. Відповідно до наказу від 24.06.2015 року № 251, студенту 6 курсу медичного факультету № 1 ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом спеціаліста від 24.06.2015 року серії ВН № 46422916, та сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань Медицина від 30.05.2014 року № 813/2014, які засвідчують, що відповідач закінчив навчання у позивача. Позивач забезпечив відповідача місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобовязувався відпрацювати не менше трьох років. Відповідач відпрацював за вказаним місцем направлення з 08.02.2016 по 05.09.2016 р. сім місяців, внаслідок порушення трудової дисципліни був звільнений за ч.4 ст. 40 КЗпП України. У звязку із вищевикладеним позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути із відповідача: 106 151, 83 грн. вартість навчання, 12 718,38 грн. суму збитків від інфляції, а також 3% річних від простроченої суми - 2 713,42 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, посилався на зміни в законодавстві, відсутність правового регулювання повернення коштів та просив відмовити в задоволенні позову. Судом достовірно встановлено, що 02.07.2008 року позивачем до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова подано заяву та документи передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів. Рішенням приймальної комісії від 21.07.2008 року згідно наказу від 01.08.2008 року № 275 [PERSON] було зараховано на денну форму навчання на медичний факультет № 1 за спеціальністю «Лікувальна справа» до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (а. с. 10,12) . 01.09.2008 року між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря № 435 від 01.09.2008 року, відповідно до умов якої відповідач зобовязався отримавши вищу освіту за держаним замовленням з присвоєнням йому кваліфікацію «Лікаря» освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років (а. с. 11). Згідно копії витягу з наказу № 251 від 26.06.2014 р. Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, студенту 6 курсу медичного факультету № 1 [PERSON] присвоєно кваліфікацію «Лікаря» з видачею диплома (а. с. 15). Згідно диплома спеціаліста ВН № 46422916 від 26 червня 2014 року, [PERSON] закінчив у 2014 році Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. (а. с. 17). Судом встановлено, що згідно картки працевлаштування випускника Вінницького національного медичного університету від 26.06.2014 р. позивач дав свою згоду щодо направлення його на роботу до закладу охорони здоровя Запорізької ОДА Камянсько-Дніпровський р-н, Великознямянська АЗПСП, на посаду лікаря загальної практики-сімейний лікар. (а. с. 18). Наказом № 446-0 від 23.12.16 року, виданого в.о. начальника Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради [PERSON], [PERSON] звільнено з посади лікаря судово-медичного експерта відділу СМЕ трупів, за п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) з 05.09.2016 р. ( а. с. 20). Згідно листа № 02-3/0099 від 17.01.2017 року, направленого департаментом охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації ректору Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, [PERSON] 05.09.2016 р. звільнено з посади лікаря-судово-медичного експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 Кодексу Законів України про працю (а. с. 19). Відповідно до Довідки про вартість навчання студента [INFO], загальна сума вартості навчання [PERSON], який згідно угоди від 01.09.2008 р. № 435 «Про підготовку лікаря» навчався у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова з вересня 2008 року по липень 2014 року за рахунок коштів державного бюджету, загалом сума вартості навчання становить 106 151 грн. 83 коп., з яких: вартість навчання з 01.09.2008 по 31.07.2014 року в сумі 93 050 грн. 23 коп.; стипендія в сумі 13101 грн. 60 коп. (а. с. 24). Згідно із розрахунку з штрафних санкцій, інфляційних та 3 % річних за період з 24.04.2017 р. по 28.02.2018 р. до суми заборгованості належать: 12 718,38 грн. - збитки від інфляції, 2 713,42 грн. 3 % річних. (а. с. 25). Відповідно до ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 95 Конституції України держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов'язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні. Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. Відповідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями статті 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Відповідно до ст. 52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342 та ст. 197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992. У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України № 992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів. Відповідно до пунктів 4, 8 Постанови № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Виходячи з вищевикладеного надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обовязку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобовязаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п. 21 Порядку. Делеговане законодавство - система актів, прийнятих органами виконавчої влади (урядом, міністерствами, відомствами) на основі повноважень, наданих їм парламентом, з питань законодавчого регулювання. Між тим положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ та Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ не місять зобовязальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п. 14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обовязку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами № 2984-ІІІ і № 1060-ХІІ такого обов'язку не передбачено. На виконання цього ж прядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII вніс зміни у Закон України «Про освіту» № 1060-ХІІ. Зокрема, ч. 2. ст. 52, якою визначався обовязок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обовязку відпрацювати за направленням. Окрім того, п. 12 Порядку хоча і зобовязує керівників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснюють чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів I - II рівнів акредитації - до місця роботи, про те не вповноважує на стягнення коштів навчання. Тому підстав задоволення позову на підставі нормативних актів суд не вбачає. Укладена між сторонами угода про підготовку лікаря підпадає під ознаки договору і домовленістю двох сторін, спрямовану на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, згідно ст. 626 ЦК України. За змістом укладеної угоди, Вінницький НМУ ім. Пирогова зобовязався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою та після закінчення навчання працевлаштувати фахівця в державному секторі народного господарства, де він зобовязаний відпрацювати не менше 3-х років, студент зобовязаний оволодіти всіма видами професійної діяльності, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше 3-х років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати додержавного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Вказана угода не передбачає відшкодування витрат на навчання на користь навчального закладу, термінів виконання грошового зобовязання. Окрім того суд приймає до уваги, що на підставі Закону N 1556-VII ( 1556-18 ) від 01.07.2014 ч.2 ст. 52 Закону України « Про освіту», яким передбачено 3-х річний обовязок відпрацювання за направленням виключено. Згідно ч.2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність. Отже внесення змін до ст. 52 Закону України « Про освіту» має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність [PERSON] Окрім того, слід зазначити, що положення ст. 52 закону України «Про освіту» (в редакції, що існувала на час укладення угоди між сторонами.), порушували конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають залишенню за позивачем. На підставі викладеного, згідно Закону України « Про освіту» , Закону України «Про вищу освіту», ст. ст. 5, 526, 530, 625, 901, 906 ЦК України, ЗУ «Про вищу освіту»,

Outcome: dismissed