Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

11 березня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» з вимогами визнати недійним договір фінансового лізингу № Д01419 від 06.06.2015 року та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на його користь 20000 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 06.06.2015 року він знайшов оголошення про продаж акційного автомобіля Daewoo Nexia та звернувся до ТОВ «Євролізинг Україна» для його придбання. Представник компанії надав банківські реквізити компанії для оплати частини коштів за авто та попросив терміново внести кошти, внаслідок чого [PERSON] був здійснений перерахунок коштів на рахунок ТОВ «Євролізінг Україна» в розмірі 20000 грн. Після оплати 20000,00 грн. вже за межами офісу компанії у позивача зявилася можливість ознайомитися з умовами вже підписаного ним договору, внаслідок чого зясовано, що замість погодженої ціни автомобіля 150 000 грн. було зазначено 172\~530 грн. Крім того, відповідно до вказаного договору, позивачем був сплачений адміністративний платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, що відображається в Додатку №1 та становить 10% від предмета лізингу, а також не є частиною вартості автомобіля. Вважає, що представником відповідача йому навмисно не були розяснені істотні умови договору, чим його було введено в оману, та розуміючи усі умови договору під час його підписання, він не погодився би на йог укладення. Також позивач вказує, що виходячи з приписів статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідач для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених укладеним Договором фінансового лізингу, має отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Втім, ТОВ «Євролізинг Україна» такої ліцензії не отримувало, що може бути підтверджено відсутністю останнього в Державному реєстрі фінансових установ, доступ до якого є відкритим. Також зазначає, що умови договору, в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, та такими, що порушують принцип добросовісності та вносить істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В судове засідання позивач не зявився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, заяви про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Враховуючи наведене, суд вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 червня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», в особі представника [PERSON], який діє на підставі довіреності №145 від 10.02.2015 року (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено Договір № Д 01419 фінансового лізингу з додатками, за умовами якого ТОВ «Євролізинг України» зобовязалось придбати у свою власність предмет лізингу автомобіль Daewoo Nexia та передати його у користування позивача, який, в свою чергу, зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі щомісячно в розмірі 121,35 дол.США, що еквівалентно 2791,05 грн. Договір передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умовами повної сплати його вартості та інших витрат. Згідно п. 4.1 зазначеного договору, автомобіль буде передано Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, оплати різниці за вже сплаченого авансового платежу. Відповідно до п. 8.2. цього договору сторони погодили, що вартість предмету лізингу, на момент укладання договору становить 7501,31 дол.США, що еквівалентно 172530 грн. з ПДВ. Згідно п. 1.4 зазначеного договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Умовами договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувачем на користь лізингодавця підлягає сплаті адміністративний платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до Договору і становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу., визначений в розмірі 10% від предмету лізингу. Відповідно до положень договору адміністративний платіж не є частиною авансового платежу чи лізингових платежів. Складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Графіку лізингових платежів у Додатках № 1 до цього договору, які є його невідємною частиною. Судом встановлено, що 06.06.2015 року позивачем було сплачено 20000 грн. в якості сплати за договором фінансового лізингу № Д01419. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить із наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Проте, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, положення оскаржуваного договору порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідач не скористався своїм правом приймати участь у розгляді справи та заперечувати проти заявлених вимог, надавати відповідні докази на спростування зазначених позивачем обставин, внаслідок чого судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Також необхідно зазначити, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № Д01419 від 06.06.2015 року нотаріально посвідчено не було. Відповідно до частин першої, другої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд також приходить до висновку, що сторонами при укладенні договору не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України враховується судом при постановленні рішення по зазначеній справі. Згідно до\~ст. 216 ЦК\~України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин оскаржуваний договір фінансового лізингу слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним авансовий платіж в розмірі 20000 грн., відповідно до положень ч.2 ст. 216 ЦК України. Також, приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved