Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до Олевського відділення поліції Коростенського відділу ГУНП в Житомирській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою суду від 06.04.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. 30.04.2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху на підставі п. 11 ст. 187 ЦПК України, у зв`язку з тим, що вищевказана позовна заява суперечить вимогам п.2 ст. 175 ЦПК, а саме: з безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що Олевське відділення поліції Коростенського відділу поліції ГУНП в Житомирській області не зареєстроване як юридична особа. 05.05.2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та уточнена позовна заява, де відповідачем зазначено Головне управління Національної поліції в Житомирській області. Позов обґрунтований тим, що 01.02.2019 року автомобіль Opel Combo, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] було вилучено слідчим в ОВС слідчої групи слідчого відділу УСБУ в Житомирській області Петруком М.В. та передано на майданчик тимчасового затримання автомобілів до Олевського відділення поліції Коростенського відділу ГУНП в Житомирській області: м. Олевськ, вул. Свято-Воздвиженська, 2. Під час передачі автомобіль знаходився в належному технічному стані без пошкоджень, що стверджується протоколом затримання і огляду транспорту від 01.02.2019 року. 23.01.2020 року позивач письмово повідомив про те, що в період часу з 01.12.2019 року по 23.01.2020 року при невідомих обставинах було пошкоджено вищезазначений автомобіль під час його знаходження на майданчику тимчасового затримання автомобілів Олевського відділення поліції Коростенського відділу поліції ГУНП в Житомирській області. В результаті протиправних дій відповідача позивачу було завдано майнову шкоду у розмірі 17135, 68 грн., що підтверджується висновком № 020/002 від 20.02.2020 року експертного авто товарознавчого дослідження автомобіля. Також, позивачем сплачена вартість експертного авто товарознавчого дослідження 1500 грн., що підтверджується рахунком № 020/002 від 20.02.2020 року про сплату оцінки пошкоджень транспортного засобу та квитанцією прибуткового ордеру № 2 від 12.02.2020 року. Крім того, позивач стверджує, що неправомірними діями працівників органу поліції йому заподіяні психологічні (моральні) страждання. Характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивач оцінює в 18500 гривень, які на його думку, підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі. У зв`язку з цим він просить суд стягнути з Головного управління національної поліції на його користь суму 37135 грн. 68 коп. , яка складається з 17135 грн. 68 коп. майнової шкоди, 18500 грн. моральної шкоди та 1500 гривень за експертно товарознавче дослідження. Ухвалою суду від 05.06.2020 року продовжено розгляд справи та замінено первісного відповідача Олевське відділення поліції Коростенського відділу поліції ГУНП в Житомирській області належним відповідачем Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області. Не погодившись з позовними вимогами представник відповідача Головного управління Національної поліції в Житомирській області 09.09.2020 року засобами електронного зв`язку та 14.09.2020 року засобами поштового зв`язку надав до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що відповідачем долучено до позовної заяви копію протоколу № 2 від 01.02.2019 року, складеного слідчим в ОВС слідчої групи слідчого відділу УСБУ в Житомирській області Петруком М.В, з якого неможливо встановити фактичних обставин цілісності та пошкодження автомобіля, а саме: відсутність в описовій частині протоколу виявлених пошкоджень та перелік відсутніх деталей, що не дає підстав стверджувати позивачу, що автомобіль знаходився в належному технічному стані без пошкоджень, а також той факт, що пошкодження його автомобіля були завдані в результаті неправомірних дій відповідача. Відповідно до вищезазначеного протоколу 23.01.2020 року позивачем отримано автомобіль Opel Combo, державний номерний знак [NUMBER] у технічній укомплектованості відповідно до записів у даному протоколі, що підтверджується його особистим підписом. Також, позивачем не долучено жодного підтверджуючого документу щодо того, в якому стані перебував автомобіль до розміщення на майданчик тимчасового затримання автомобілів в Олевське відділення поліції Коростенського відділу поліції ГУНП в Житомирській області м. Олевськ, вул. Свято-Воздвиженська, 2, а саме: до дати, зазначеної в протоколі № 2 затримання і огляду транспорту від 01.02.2019 року, тобто в матеріалах позову відсутній документ, що підтверджує технічний стан автомобіля на дату розміщення 01.02.2019 року на майданчик Олевського ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області. Крім того, на сьогоднішній день відсутнє будь яке рішення суду в порядку КПК України, яке б свідчило про незаконність дій Олевського ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області вчинених по відношенню до позивача, а відтак факт незаконності їх дій на сьогоднішній день є недоведений, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування шкоди, завданої органом дізнання, досудового слідства. Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то на думку відповідача, позивачем не зазначено з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується. 09.12.2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи диску DVD R із записаними на нього двома відео доказами та фотознімками. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вимоги викладені у позовній заяві підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Житомирській області до суду не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до наступних висновків. Відповідно до положень\~ст. 170 КПК України\~ арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. За змістом\~ст. 174 КПК України\~арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Таким чином, до компетенції слідчого судді або суду відноситься вирішення питання про накладення арешту на майно та скасування арешту. У відповідності до\~ст. 100 КПК України\~речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року N 1104\~затверджений Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності під час кримінального провадження. Так, відповідно до п. 20 Порядку зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Окрім того, спільним\~наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного суду України, Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 року N 51/401/649/471/23/125, затверджена Інструкція про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду. Пунктом 19 Інструкції передбачено, що зберігання транспортних засобів та інших самохідних машин, а також пристроїв і механізмів, які використовувалися як знаряддя для вчинення злочинів і визнані речовими доказами, а також транспортних засобів, на які накладено арешт, якщо вони не можуть бути передані на зберігання власникові, його родичам або іншим особам, а також організаціям, проводиться за постановою слідчого, прокурора, судді, за ухвалою суду протягом досудового слідства або судового розгляду відповідними службами органів внутрішніх справ, служби безпеки, підрозділів податкової міліції (у справах, що перебувають у її провадженні відповідно до компетенції), керівники яких дають про це розписку, яка приєднується до справи. В розписці вказується, хто є персонально відповідальним за зберігання прийнятого транспортного засобу. У п. 49 Інструкції зазначено, що речові докази, розміщені в спеціальних сховищах, а також ті, які не знаходяться разом із справою, зараховуються за тим органом, куди передається кримінальна справа, про що надсилається повідомлення за місцем зберігання речових доказів і робиться відмітка в книзі про те, в кого вони перебувають на зберіганні. Відповідальність за збереження речових доказів несе особа, відповідальна за зберігання речових доказів органу, де вони зберігаються. Відповідно до п. п. 82-83 Інструкції прокурори, начальники слідчих підрозділів, начальники органів дізнання, керівники апаратів судів, за обов`язковою участю особи, відповідальної за збереження речових доказів, зобов`язані не рідше одного разу на рік перевіряти стан та умови зберігання речових доказів, правильність ведення документів по їх прийому, обліку, передачі відповідно до цієї Інструкції. За результатами перевірки складається акт, що надсилається керівникам вищого рівня прокуратур, слідчих підрозділів, органів дізнання та керівникам апаратів вищестоящих судів, які зобов`язані вживати заходів до обладнання спеціальних приміщень і сховищ для речових доказів, цінностей та іншого майна, вимагати забезпечення належних умов їх зберігання. Відповідно до ч. 4\~ст. 100 КПК України, у разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. З матеріалів справи слідує, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу Opel Combo, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 4) Як вбачається з копії протоколу затримання і огляду транспорту № 2 від 01.02.2019 року належний позивачу транспортний засіб автомобіль Opel Combo, державний реєстраційний номер [NUMBER] було вилучено слідчим в ОВС слідчої групи слідчого відділу УСБУ в Житомирській області Петруком М.В. та передано на майданчик тимчасового затримання автомобілів до Олевського відділення поліції Коростенського відділу ГУНП в Житомирській області: м. Олевськ, вул. Свято-Воздвиженська, 2 (а.с. 79). Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 01.02.2019 року по справі № 296/929/19 на автомобіль Opel Combo, державний реєстраційний номер [NUMBER] накладено арешт. 21.01.2020 року [PERSON] , житель [ADDRESS] , отримав автомобіль Opel Combo, державний реєстраційний номер [NUMBER] у технічній укомплектованості, що стверджується його підписом у протоколі (а.с. 80). Зі змісту талону-повідомлення єдиного обліку № 324 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається, що 23.01.2020 року о 12 год. 44 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 23.01.2020 року о 12 год. 30 хв. за адресою: Олевський район, м. Олевськ, пров. Свято-Воздвиженський, буд.2 надійшла письмова заява від гр. [PERSON] про те, що в період часу з 01.12.2019 року по 23.01.2020 року при невідомих обставинах було пошкоджено автомобіль марки «Опель», державний номерний знак [NUMBER] . Заявник [PERSON] . (а.с. 25). 11.02.2020 року позивач [PERSON] звернувся із письмовою заявою до начальника Олевського ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області повідомивши, що 11.02.2020 року о 12.00 год. буде проведений огляд та документування автомобіля Opel Combo, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який був пошкоджений на території Олевського ВП під час тимчасового зберігання незалежним експертом, у зв`язку з цим просив надати представника від Олевського ВП або слідчого по цій справі. (а.с. 24). Згідно висновку № 020/002 експертного дослідження автомобіля пасажирського В Opel Combo, номерний знак [NUMBER] від 20.02.2020 року вбачається, що матеріальний збиток завданий власнику транспортного засобу в результаті його навмисного пошкодження, станом на момент пошкодження складає 17135 грн. 68 коп. без врахування ПДВ. (а.с. 7-15). Статтею 19 Конституції України\~визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, що передбачає\~ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію". Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст.\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, визначені ст. ст.\~1174,\~1176 ЦК України. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб вказаних вище органів, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є безумовною підставою покладення цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду саме на державу в особі Державної казначейської служби України, незалежно від вини такої особи. Таким чином, виходячи із характеру спірних правовідносин, останні регулюються спеціальним нормативно-правовим актом Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду". Шкода відшкодовується у випадках, прямо передбачених Законом. Проте, право громадянина на відшкодування матеріальної та моральної шкоди виникає у випадках, передбачених ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (надалі Закон), якщо шкода завдана внаслідок постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення, тобто нею визначені правові підстави відшкодування шкоди, визначальною ознакою яких є незаконність дій посадових осіб. При цьому, вказані статті знаходяться між собою в причинно-наслідковому зв`язку. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку відповідача) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цих державних органів, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму 37135 грн. 68 коп., яка складається з : 17135 грн. 68 коп. майнової шкоди, 1500 грн. за експертно авто товарознавче дослідження та 18500 грн. моральної шкоди. Проте, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, у якому технічному стані автомобіль Opel Combo, державний номерний знак [NUMBER] було передано на зберігання до Олевського відділення поліції Коростенського відділу поліції ГУНП в Житомирській області. Також, вищезазначений автомобіль 23.01.2020 року отримано позивачем у технічній укомплектованості відповідно до записів у протоколі затримання і огляду транспорту № 2 від 01.02.2019 року, що підтверджується його особистим підписом, зауважень до технічного стану автомобіля при передачі вищезазначений протокол не містить . Крім того, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди, чого під час розгляду справи судом не встановлено, а позивачем не доведено належними доказами. Згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 5\~ст. 12 ЦПК України\~суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. За умовами ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~13 ЦПК України\~обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності з ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стосовно вимог позову щодо відшкодування моральної шкоди у визначеному розмірі, слід зазначити наступне. Позивач вказує, що через незаконні дії та бездіяльності відповідача йому завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті, зокрема: щоденні думки та спогади про наслідки психо травмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні події, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниження гідності. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. п. 3, 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначається у\~Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі "Перна проти Італії", від 09 лютого 2007 року "Білуха проти України", в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Положеннями ч. ч. 1, 2, 7\~ст. 1176 Цивільного кодексу України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі\~Закону України від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Згідно зі\~ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", відповідно до положень цього\~Закону\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених\~законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Стаття 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"\~визначає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Аналіз наведених норм права, дає підстави дійти висновку про те, що право на відшкодування моральної шкоди відповідно до\~Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"\~виникає за наявності, у даному випадку, незаконного взяття і тримання під вартою і такі дії повинні бути визнані протиправними в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Цивільним процесуальним кодексом України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1\~ст. 81 ЦПК України). У відповідності до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено ч. 7\~ст. 81 ЦПК України. Згідно з ч. ч. 5, 6\~ст. 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Поруч з наведеним, відповідно до п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу для відшкодування моральної шкоди, а відтак суд приходить до висновку, що в цій частині вимоги позову задоволенню не підлягають. Разом з цим, при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом має бути залучений як відповідач відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до\~ст. 25 Бюджетного кодексу України\~Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з п. п. 1 п. 9\~Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України\~рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Відповідно до п. 23-1 ч. 1\~ст. 2 Бюджетного кодексу України\~єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року N 215\~(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, що передбачає п. п. 3 п. 4 цього Положення. Згідно із п. 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до п. п. 14 п. 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого\~наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року N 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі N 359/11706/15-ц, провадження N 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі N 532/1243/16-ц, провадження N 61-34251св18. Позивач у своєму позові Державну казначейську службу України співвідповідачем не вказав. Суд позбавлений права за власною волею формувати коло сторін. Згідно ч. 2\~ст. 51 ЦПК України\~суд якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає ч. 1\~ст. 13 ЦПК України. Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, якими регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що з вищевикладених підстав позов задоволенню не підлягає, у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed