Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON], [PERSON], про витребування від добросовісного набувача майна та визнання права власності на майно. Під час розгляду справи представник позивача вимоги уточнила, подавши до суду письмову заяву. Позов мотивовано тим, що 27.11.1975 року мати позивача - [PERSON] одружилась з відповідачем по справі [PERSON]. [INFO] у них народився син [PERSON]. [INFO] мати позивача померла. В листопаді 2011 року позивач отримав повідомлення з Виноградівського районного суду про виклик в судове засідання в якості відповідача по цивільній справі про виселення з будинку та скасування реєстрації за позовом [PERSON]. До заяви він приєднав договір дарування на будинок по [ADDRESS] від 07.10.2011 року, який зареєстрований в КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» за № 31725618 від 19.10.2011 року. Рішенням Виноградівського районного суду від 11.03.2013 року рішення Великокопанської сільської ради від 24.02.2011 року про визнання права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] скасовано та визнано недійсним свідоцтво про право власності на цей будинок. 19.06.2013 року дане рішення суду набрало законної сили. В рішенні суду вказано, що підставою для відхилення задоволення позовних вимог є те, що на дані правовідносини поширюються норми ЦК Української РСР в редакції 1963 року, якими регулюються правовідносини в колгоспному дворі. Будинок в [ADDRESS] будувався батьками [PERSON]. Батько відповідача [PERSON] помер [INFO], а мати - [PERSON] померла [INFO]. Позивач із своєю матір'ю після її одруження перейшов жити до батьків відповідача [PERSON] Згідно довідки, виданої сільським головою за № 02-10\\100 від 26.02.2013 року дворогосподарство по [ADDRESS] відносилось до суспільної групи - колгоспний двір, головою двору був батько вітчима [PERSON], а в господарстві проживали: голова двору - [PERSON], його дружина - [PERSON], [PERSON] - онук голови двору, позивач - [PERSON], мати позивача та вітчим. 07.09.1976 року колгосп «Комунар» було реорганізовано в радгосп "Комунар», що стверджується довідкою сільського голови за № 02-10\\100 від 26.02.2013 року. Згідно до ст. 563 ЦК Української РСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні дворогосподарства не відкривається. Відтак після померлих батьків вітчима спадщина не відкрилась. На цей час позивач був неповнолітнім. У відповідності до ст. 123 ЦК Української в редакції 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, позивач, вітчим та мати позивача мали право власності на 1\\3 частину майна колгоспного двору. Дані обставини встановлені і рішенням Виноградівського районного суду від 13.03.2013 року, яке набрало законної сили 19.06.2013 року Після їхньої смерті мати позивача разом із вітчимом побудували на місці хліва літню кухню та корівник із силікатної цегли, що підтверджено показами свідків і відмічено у рішенні суду від 11.03.2013 року. Літня кухня по ціні вдвічі перевищує вартість будинку. Дійсна вартість будинку становить по матеріалам інвентарної справи 38748 грн. а літньої кухні 69115 грн. Крім того ними і за участю позивача були побудовані всі інші надвірні споруди : навіс вартістю 1227 грн., корівник вартістю 6323 грн., свинарник вартістю 65 і грн., убиральня вартістю 1978 грн., огорожа вартістю 3318 грн. Крім того мати та вітчим поштукатурили будинок та провели інші роботи в будинку. Всі надвірні споруди збудовані нові. На подвір'ї не змінювався лише колодязь. Якщо порівняти в коштах, то вартість видозміненого будинку становить 38748 грн., а вартість нових побудованих споруд становить 82612 грн., а в загальному вартість всього разом із надвірними спорудами становить 123624 грн. З 1985 року позивач перейшов жити з будинку до літньої кухні, де проживає до теперішнього часу. В п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 :ку « Про судову практику у справах за позовами про захист права при ватної власності» роз'яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли ПІСЛЯ введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. В цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба. [INFO] мати позивача померла. На день її смерті в будинку проживали і були зареєстровані позивач та відповідачі по справі. Ніхто із сторін не звертались до нотаріуса на оформлення спадщини. 21.08.2013 року позивач звернувся і заявою до приватного нотаріуса на оформлення спадщини після померлої матері. Приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом по тій причині, що для оформлення необхідно надати правовстановлюючі документи на будинок про належність спадкового майна спадкодавцю. Виходячи з вище викладеного мати позивача мала право на 1\\3 частину у будинку. У відповідності до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями за законом першої після померлої матері є позивач та відповідачі по справі. Так як матері на час смерті належала 1\\3 частина будинку, то кожен із спадкоємців має право на 1\\9 частину спадкового будинку після її смерті. Спадщину позивач прийняв в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України так як постійно, в тому числі на момент смерті матері, проживав і був зареєстрованій в спадковому будинку, що стверджується довідкою сільського голови та штампом в паспорті. 07.10.2011 року [PERSON] подарував весь будинок [PERSON] В договорі дарування вказано, що будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Великокопанською сільською радою 03.03.2011 року та на підставі рішення виконавчого комітету названої ради від 24.02.2011 за №7. Договір дарування зареєстрований в КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 2 під реєстром № 464, реєстраційний № 33052037. Рішенням Виноградівського районного суду від 11.03.2013 року рішення Великокопанської сільської ради від 24.02.2011 року та свідоцтво про право власності на будинок, яке видано на [PERSON] 03.03.2011 року скасовано, так як порушено право позивача як спадкоємця на отримання спадщини. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Цивільним Кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з власної волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Так як відповідач [PERSON] подарував частку позивача в будинку, то позивач має право від добросовісного набувача в усіх випадках витребувати це майно. Відповідач [PERSON] не мав права дарувати 4\\9 частини будинку, яка належать позивачу, а саме: 1\\3 частину в колгоспному дворі та 1\\9 частину будинку - спадщину після померлої матері. У зв'язку з цим позивач [PERSON] просить постановити рішення, яким витребувати від відповідача [PERSON] 4/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 4/9 частини вказаного житлового будинку. Під час судового розгляду справи представник позивача позовні вимоги уточнила щодо загальної та житлової площі будинку (а.с.191). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила такі задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того зазначила, що мати позивача [PERSON]. 27.11.1975 року одружилася з вітчимом позивача - [PERSON] і перейшла жити до його батьків [ADDRESS]. Вказане дворогосподарство по [ADDRESS] належало до суспільної групи - колгоспний двір. У вказаному будинку проживали батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які померли [INFO] та [INFO] відповідно. 07.09.1976 року колгосп "Комунар" реорганізовано в радгосп "Комунар". Реорганізація відображена в по господарських книгах з 01.01.1977 року. Тому, на зазначену дату 01.01.1977 року членами колгоспного двору було троє осіб - позивач [PERSON], його мати - [PERSON] та вітчим [PERSON], яким у рівних частках належало дворогосподарство - по 1/3. [INFO] мати позивача - [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй 1/3 частину вказаного будинку. Спадкоємцями після її смерті є сторони по справі як рідні діти та чоловік. Відповідно позивач успадкував від матері 1/9 частину. За таких обставин позивачу належить 4/9 спірного будинку. У зв'язку з цим відповідач [PERSON] не мав права дарувати відповідачу [PERSON] спірний будинок в цілому. Крім того представник позивача наголосила, що син відповідача [PERSON] - [PERSON] на момент реорганізації колгоспного двору навчався в інтернаті, вимоги про визнання за ним права власності на частку в будинку не ставить. Крім того, [PERSON] померла [INFO]. Однак, факт перетворення колгоспу в радгосп зазначено в по господарській книзі з 01.01.1977 року, тому після її смерті спадщина не відкривалася. Відповідачі [PERSON], [PERSON], їх представник [PERSON] у судовому засідання позовні заперечили та просили у їх задоволенні відмовити, зазначаючи, що позивач права на частку у будинку не має. Третя особа [PERSON] зазначив, що спочатку навчався в інтернаті, після в училищі в м.Мукачево. Претензій до майна не відповідачів не має. У позові просив відмовити. Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно довідки Великокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 26.02.2013 року № 02-10/100 [PERSON] у 1974-1976 роках мав слідуючий склад сім'ї: батько, [PERSON], 1894 р.н.; мати, [PERSON], 1897 р.н.; син, [PERSON], [INFO]; жінка, [PERSON], [INFO]; син, [PERSON], [INFO] Суспільна група господарства - колгоспники (а.с. 17). Згідно довідки Великокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 26.02.2013 року № 02-10/100 реорганізація колгоспу "Комунар" в радгосп "Комунар" була проведена 07.09.1976 року (а.с. 20). Відповідно до довідки Великокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 12.11.2013 року № 02-10/636 [PERSON], 1894 року народження помер [INFO], [PERSON], 1897 року народження померла [INFO]. 27 листопада 1975 року виконкомом Широківської сільської ради складено актовий запис № 20 укладення шлюбу між [PERSON] (прізвище після реєстрації - [PERSON]) та [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00009636376 від 27.10.2011 року (а.с. 8). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] [NUMBER] від 25.11.2005 року (а.с. 9). Місце проживання [PERSON] з 12.09.1997 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відміткою у паспорті (а.с. 6, 6 зворот). 07 жовтня 2011 року [PERSON] безоплатно передав, а [PERSON] прийняв у власність житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS], що підтверджується договором дарування (а.с. 10, 10 зворот). Вказаний договір дарування зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 10477431 від 07.10.2011 року та в КП "Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації", що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 19.10.2011 року № 31725618 (а.с. 11, 11 зворот). Окрім наявних письмових доказів сторонами у справі в судовому засіданні визнано, що [PERSON] є сином [PERSON] та першої дружини [PERSON], а [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]). В силу приписів ч.3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Однак при розгляді цієї справи не брали участь у справі приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу [PERSON], яка брала участь у розгляді справи № 2-1651/12, та Великокопанська сільська рада Виноградівського району, яка брала участь у справі № 703/4181/12. Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови N 14 від 18.12.2009 року роз'яснює, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. З огляду на вказане, преюдиційний характер рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 липня 2012 року та Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11.03.2013 року при розгляді цієї справи втрачається, тому необхідно доказувати всі обставини справи на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на те, що колгоспний двір за сучасною адресою [ADDRESS] було припинено шляхом реорганізації 07.09.1976 року, спірні правовідносини щодо успадкування майна до 2004 року регулюються правовим нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (надалі ЦК УРСР) та Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР. Згідно ст. 30 КпШС Української РСР правила статей 22 - 29 цього Кодексу поширюються тільки на те майно подружжя - членів колгоспного двору, яке становить їх особисту власність. Права подружжя на володіння, користування і розпорядження власністю колгоспного двору регулюються Цивільним кодексом Української РСР. Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Членами колгоспного двору у 1974-1976 роках були: [PERSON]; батько, [PERSON], 1894 р.н.; мати, [PERSON], 1897 р.н.; син, [PERSON], [INFO]; жінка, [PERSON], [INFO]; син, [PERSON], [INFO] Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відтак майно колгоспного двору в [ADDRESS] на той час належало на праві сумісної власності його членам - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([PERSON]), [PERSON]. [PERSON] помер [INFO], тобто до припинення колгоспного двору шляхом реорганізації 07.09.1976 року. Згідно ст. 563 ЦК УРСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Відтак після померлого [PERSON] спадкоємство в майні колгоспного двору не відкрилось. Тому після смерті [PERSON] майно колгоспного двору стало належати на праві сумісної власності його членам - [PERSON], [PERSON], [PERSON], який хоч не проживав у дворогосподарстві, однак проходив навчання, що не позбавляє його права на частку у колгоспному дворі, [PERSON] ([PERSON]), [PERSON] в рівних частках - по одній п'ятій частині. Суд не погоджується з доводами позову про те, що перетворення колгоспного двору в робітничий двір слід обраховувати з 01.01.1977 року, та до розподілу частки у колгоспному дворі не залучаються [PERSON], який на той навчався, та [PERSON], яка померла [INFO], оскільки перетворення колгоспного двору у робітничий здійснено 07.09.1976 року, що стверджується матеріалами справи. Оскільки на вказану дату п'ятеро членів колгоспного двору мали рівні частки по 1/5 кожний, а саме - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([PERSON]), [PERSON]. [PERSON] померла [INFO], отже відносини спадкування в такому випадку регулюються правовим нормами Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) (надалі - ЦК України). Згідно ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Доказів того, що [PERSON] призначила спадкоємців шляхом складання заповіту суду не надано. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З наданих суду доказів слідує, що спадкоємцями першої черги спадкодавця [PERSON] ([PERSON]) є [PERSON], той з подружжя, який пережив спадкодавця, [PERSON] та [PERSON], сини спадкодавця. [PERSON] не є рідним сином спадкодавця, що визнано сторонами. Доказів, які б підтверджували факт усиновлення [PERSON] [PERSON] ([PERSON]) суду не надано. В силу приписів ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суду не надано доказів того, що [PERSON], [PERSON] чи [PERSON] заявили про відмову від спадщини. Тому суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину в рівних частинах по три п'ятнадцятих частини від однієї п'ятої частини, належної спадкодавцю [PERSON]. Шляхом додавання однієї п'ятої частки, яка належить [PERSON] як члену колгоспного двору та трьох п'ятнадцятих частин, успадкованих після смерті матері, частка, належна [PERSON] становить чотири п'ятнадцятих. Згідно роз'яснень, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року N 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. [PERSON] звертався до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак в оформленні права на спадщину йому було відмовлено, що підтверджується листом № 01-16/58 від 21.08.2013 року (а.с. 21). З огляду на вищевказане суд приходить до висновку, що позовна вимога - визнати за [PERSON] право власності на 4/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] - підлягає до часткового задоволення в розмірі 4/15. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. 07 жовтня 2011 року [PERSON] безоплатно передав, а [PERSON] прийняв у власність житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS], що підтверджується договором дарування (а.с. 10, 10 зворот). З огляду на вищевказане, позовна вимога - витребувати від [PERSON] 4/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] - підлягає до часткового задоволення в розмірі 4/15. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial