Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулась в суд із позовом, яким просить стягнути із [PERSON] аліменти на її користь на утримання повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1 / 4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку , починаючи з моменту звернення до суду і до закінчення сином навчання, тобто 30 червня 2020 року, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років. Зазначає, що на даний час [PERSON] навчається у Регіональному центрі професійної освіти імені О.С. Єгорова за професією "Монтажник гіпсокартоних конструкцій, маляр", на денній формі навчання, в зв"язку з чим потребує матеріальної допомоги, яку відповідач на утримання сина не надає, а її доходів не достатньо. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про стягнення аліментів. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 липня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судове засідання, з викликом сторін (а.с. 16). В судовому засіданні позивач вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позові. Відповідач в суді щодо стягнення з нього аліментів на навчання сина не заперечував, проте не погодився із визначеною позивачем часткою. Зазначив, що у нього є нова сім"я, а також малолітня дитина. У листопаді він тільки влаштувався на роботу з випробувальним терміном, тому погодився сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частки від його заробітку. Заслухавши виступи сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, із наступних підстав. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] ( а.с. 6). Відповідно довідки №377, виданої 02 липня 2019 року директором [PERSON] , [PERSON] дійсно навчається у Регіональному центрі професійної освіти імені О.С. Єгорова з 01.09.2017 року за професією "Монтажник гіпсокартоних конструкцій, маляр" на денній формі навчання, з отриманням стипендії, не відноситься до категорії дітей, які перебувають у закладі на повному державному утриманні, повний курс навчання закінчить 30.06.2020 року (а.с. 10). Згідно довідки від 04.12.2019 року №428, виданої директором [PERSON]., [PERSON] липень, серпень, жовтень, листопад 2019 року стипендія не нараховувалася , нараховано червень 450 грн., вересень 390 грн. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Отже, стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, можливе лише за сукупності перелічених обставин, відсутність однієї із них, у тому числі і можливість платника аліментів надавати матеріальну допомогу, унеможливлює стягнення аліментів. Статтею 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодекс (стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів інші обставини, що мають істотне значення). При визначені розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги, зокрема, можливість надання утримання другим з батьків (ч. 2 ст. 200 СК). Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 622/373/16-ц. Виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору. Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що [PERSON] навчається за денною формою навчання, а тому не має можливості працювати та заробляти собі на життя. Згідно зазначеної вище довідки , стипендію на даний період не отримує. При цьому, суд погоджується із доводами позивача, що її доходи недостатні для утримання повнолітнього сина, а відповідач може надавати матеріальну допомогу, від якої він і не відмовляється. Однак, відповідач пояснював у суді і надав відповідно підтверджуючі документи того, що на даний час він зареєстрував шлюб з іншою жінкою та має на утриманні також малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що в свою чергу дає підстави вважати, що його стан не покращився, а погіршився, оскільки несе додаткові витрати на іншу сім`ю. Такі твердження відповідача позивачем не спростовані, а відтак суд приходить до висновку щодо задоволення позову частково, та стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, в розмірі 1 / 6 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, з 08 липня 2019 року і по 30 червня 2020 року, за умови продовження навчання [PERSON] , але не більше, ніж досягнення ним віку 23 років. Разом з тим, також вимога - але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, при заявленому предметі позову є безпідставною та не ґрунтується на нормі ст.200 СК України. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача - 768,40 грн. судового збору на користь держави.

Outcome: partial