Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

Позивач у червні 2014 року звернувся до Володарського районного суду Київської області з названим позовом, вказуючи , що 04.12.2013 року він уклав з ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» договір № 009086 фінансового лізінгу . Предметом лізінгу є трактор МТЗ 82.1 , вартістю 150000 грн. Він виконав умови договору та провів відповідну оплату . Відповідач у свою чергу відповідно до договірних зобов'язань повинен надати йому у користування предмет лізінгу , трактор МТЗ 82.1 , у максимальний строк до 14 квітня 2014 року. Однак на даний час відповідачем умови лізінгу не виконано. 15 травня 2014 року він звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору та вимогою про повернення сплачених ним коштів. ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» добровільно не повернуло кошти. Позивач просить суд стягнути з ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» на його користь сплаченні на виконання договору фінансового лізингу № 009086 від 04.12.2013 року, кошти в розмірі 100000 грн., неустойку у розмірі 4 500 грн. та 3% річних у розмірі 476,70 грн. всього - 104976,70 грн. У судовому засіданні позивач просив суд задоволити його позовні вимоги , посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та свої письмові пояснення, які приєднані до матеріалів справи ( а.с. 58-60). Представник відповідача заперечував проти вимог позивач та вказував, що , ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" здійснює господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України, займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого Договору та заяви про повноту отриманої інформації, а отже між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Посилання позивача на незаконність діяльності відповідача, яка порушує його права як споживача є безпідставними та повністю спростованими, а твердження, що відповідач проводить нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить споживача в оману є необгрунтованими та не підкріпленими жодним належним та допустимим доказом. Між сторонами було укладено договори фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування. А тому договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, є чинним в силу його підписання та дотримання усіх істотних умов, які ставляться законодавством до його укладення, а отже є укладеним та обов'язковим для виконання обома сторонами. Договір лізінгу містить у собі предмет лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови. Позивачем під час укладення правочину не надавались власні пропозиції щодо умов договору та підписано останнім на умовах запропонованих відповідачем. Відповідно до Закону України "Про фінансовий лізинг", позивач має право вимагати в ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках, відповідач зовсім не заперечує проти права позивача на повернення належних йому коштів, згідно умов договору. Для цього позивачу потрібно лише звернутись до офісу компанії з відповідною заявою та надати банківські реквізити власного рахунку відкритого в будь-якій банківській установі та після чого буде здійснено відповідне повернення. Окрім того в судовму засіданні представник відповідача вказував суду , що 07.02.2014 року Володарським районним судом Київської області було розглянуто аналогічний позов [PERSON] , тому він вважає , що позивач безпідставно звернувся до суду оскільки існує рішення суду про той самий предмет і з тих самих підстав . Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю вимог ( а.с.36-39). Суд, заслухавши пояснення позивача , заперечення представника відповідача проти позову , розглянувши матеріали справи, та дослідивши письмові докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено , що 04 грудня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Автофінанас» та [PERSON] було укладено договір № 009086 фінансового лізингу ( а.с.3-9). Відповідно до додатку № 3 до договору фінансового лізінгу - предметом договору є трактор марки МТЗ 82.1 в кількості 1 шт. вартістю , 150 000,00 грн. ( а.с.10). Відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до до договору фінансового лізінгу ( графік сплати першого лізингового платежу , та графік сплати другого лізингового платежу)( а.с.11,12) , позивачем було проведено оплату Товариству з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Автофінанас» двома платежами в сумі 15000,00 грн та 85000,00 грн. ( на що вказують квитанції про оплату від 04.12.2013 року ( а.с.13). Всього на суму 100000,00 грн. Як вбачається в п.4 договору поставка предмету договору повинна бути здійснена в строк не пізніше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу тобто в строк до 14 травня 2014 року . 15 травня 2014 року позивач [PERSON] направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Автофінанас» вимогу про повернекння сплачених ним лізингових платежів у зв'язку із розірванням договору , оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Автофінанас» не виконує взяті на себе зобов'язання , відповідно до договору № 009086 фінансового лізингу від 04.12.2013 року ( а.с.14-15). Такі дії позивача ґрунтуються на нормах укладеного сторонами договору та діючого законодавства України. Зокрема пунктами 1.7, 4.1 Договору лізингу сторонами визначено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізиногоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного Договору (10 % від вартості предмета лізингу), комісії за передачу предмету лізингу (3 % від вартості предмета лізингу). Лізингодавець передає предмет лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 90 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій поточний рахунок, відповідно до умов договору. Згідно п. 4.8. лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі з моменту сплати авансового платежу у повному обсязі до моменту підписання акта прийому- передачі предмета лізингу. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. За вимогами ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, суд вважає, що в даному випадку право позивача як лізингоодержувача було порушено та його вимоги щодо повернення сплаченого ним коштів на виконання договору фінансового лізингу підлягають задоволенню . Одночасно , позивач ставить перед судом вимогу щодо стягнення на його користь неустойки розмірі 4 500 грн. та 3% річних у розмірі 476,70 грн . Зазначена вимога не може бути задоволена судом, оскільки вимоги ст.625 ЦК України застосовуються судом лише за умови , що було порушено ( прострочено) виконання грошового зобов'язання . Як встановлено у судовому засіданні між сторонами було укладено договір лізингу , який не є грошовим зобов'язанням . Отже підсумовуючи все вище викладене суд приходить до переконання , що вимога позивача , щодо стягнення на його користь сплачених ним на виконання умов договору лізингу 100 000 грн. підлягає задоволенню . В задовленні решти позовних вимог слід відмовити . Твердження представника відповідача щодо існування рішення суду між тими ж сторонами, про той же самий предмет і з тих самих підстав - не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки судом було оглянуто та оголошено матеріали цивільної справи № 2/364/22/14 за позовом [PERSON] до ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» про захист прав споживачів та застосування наслідків недійсності ( нікчемного) правочину , та встановлено, що предметом зазначено позову було застосування наслідків недійсності ( нікчемного) правочину . Окрім того представник відповідача в своїх запереченнях вказував, що ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанас» зовсім не заперечує проти права позивача на повернення належних йому коштів, згідно умов договору . Для цього позивачу потрібно лише звернутись до офісу компанії з відповідною заявою та надати банківські реквізити власного рахунку відкритого в будь-якій банківській установі та після чого буде здійснено відповідне повернення. Натомість судом встановлено, що позивач на дане прохання відповідача неодноразово надавав свої реквізити відповідачу, що стверджено письмовими доказами (а.с. 14-15,65-67) . Однак на час розгляду справи кошти відповідачем не повернуто . Згідно з ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору , тому судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial