Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до ПАТ «Родовід Банк», на предмет визнання недійсним кредитного договору №35/АА-00020.08.2, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Родовід Банк», з тих підстав, що пункти договору 1.5, яким передбачена процентна ставка 13% річних та п.3.6, яким передбачена пеня за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів в розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення, є такими, що не відповідають вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки розмір пені складає більш ніж 50% вартості кредиту, отже такі умови є несправедливими відносно споживача, у зв?язку з чим договір, як такий що суперечить змісту актів цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам згідно ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України є недійсним, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсними п.3.6 та п.1.5 кредитного договору від 07 травня 2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 487,20 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні остаточних вимог в повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечуючи тим, що при укладенні договору позивач на власний розсуд обрала вид кредитування, з усіма умовами договору була ознайомлена відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», погодилася з ними, підписавши договір та в подальшому належним чином виконувала зобовязання, тому підстав для визнання договору або його окремих пунктів недійсними немає. Крім того, представник позивача наполягав на застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки з умовами договору позивач, будучи ознайомленою 07 травня 2008 року протягом трьох років з цього дня не заявляла про недійсність правочину, тобто до 07 травня 2011 року, проте пропустила цей строк, що є підставою для відмови у позові. Представник третьої особи в судовому засіданні позові вимоги підтримала, зазначивши, що дійсно умови кредитного договору щодо визначення процентної ставки і пені є несправедливими по відношенню до споживача таких послуг, розмір пені є більший ніж 50% вартості кредиту, та відповідно створюють несправедливі умови і для поручителя, тому просила позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, приходить до наступного. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ст.526, 527, 530, 532, 533 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Частинами 1, 2 ст.536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 07 травня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та [PERSON] укладений кредитний договір №35/АА-00020.08.2, долучений до матеріалів справи в копії (а.с.6-8), умови якого є обовязковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України. Так, відповідно до п.п.1.1., 1.2, 12.1 договору банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 21136,84 долари США строком до 07 травня 2015 року для придбання автомобіля за договором купівлі-продажу автомобіля №0864 від 06 травня 2008 року. Пунктом 1.5 договору передбачена процентна ставка за кредитом в розмірі 13,00 % річних. Також позивачу доведено до відома детальний розпис сукупної вартості кредиту в день укладення кредитного договору, про що свідчить підпис позичальника у додатку №1 до договору (а.с.9-10), що відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином відповідач виконав повністю взяті на себе зобовязання за договором. В свою чергу позивач, одержавши 07 травня 2008 року від банку кошти в сумі 21136,84 долари США, що підтверджується заявою на видачу готівки №1346_4 від 07 травня 2008 року та заявою на відкриття кредитної лінії (а.с.62, 91), зобов'язалася використати кредит за цільовим призначенням, здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за кредитом щомісяця ануїтетними платежами з до 10 числа кожного місяця в сумі 385,83 долари США шляхом внесення готівкою чи перерахуванням зі свого поточного рахунку на рахунок №37397000060436.840 (п.3.1, 3.5 договору). Належне виконання зобовязання відповідачем зі сплати суми основного боргу, процентів за користування кредитом і пені, забезпечені особистою порукою третьої особи [PERSON] за договором поруки, укладеним 07 травня 2008 року відповідно до ст. 553 ЦК України. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Так, відповідно до п. 3.6 договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобовязується сплачувати банку за кожний день прострочення пеню в розмірі 1.6% від суми простроченої заборгованості. Суд, визначаючи згідно з ст. 11 ЦПК України межі розгляду цієї справи, виходить з того, що правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, з яких звернувся позивач до суду, на що звертав увагу судів Пленум Верховного Суду України в п.п. 1, 4, 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями частини п'ятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, системний аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання такого положення недійсним. Оскільки в спірному договорі плата за обслуговування кредиту є незмінною величиною відповідно до п.3.1.1 385,83 долари США щомісяця, то такі умови не суперечать положенням ст. 11 та ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, судом встановлено і визнано представником позивача у судовому засіданні, що позивач при укладанні кредитного договору дійсно була ознайомлена з усіма умовами договору, розміром процентної ставки, розміром пені у випадку порушення строків погашення та особисто підписала і договір, і додаток з розрахунком сукупної вартості кредиту, отримала примірник договору (а.с.6-8, 9-10). Частиною 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Разом з тим, позивач цього не зробила, не скористалася своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та натомість виконувала належним чином взяті на себе зобов?язання з повернення кредиту і сплати відсотків до 13 січня 2009 року, про що свідчить виписка по рахунку та що встановлено апеляційним судом Дніпропетровської області в ухвалі від 15 жовтня 2014 року у справі за позовом [PERSON]ВІ. до ПАТ «Родовід Банк», [PERSON] про визнання припиненим договору поруки (а.с.18-20), а відтак, прийняттям грошових коштів, витратою їх на визначені договором цілі, фактичним виконанням протягом тривалого часу позивач визнала умови кредитного договору зрозумілими, прийнятними, а договір - укладеним в її інтересах. Відтак, правові підстави для визнання недійсним умов п.3.6 договору відсутні. Одночасно суд приймає до уваги, що представником відповідача в судовому засіданні заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.37-38) у зв?язку з тим, що починаючи з дати укладення говору 07 травня 2008 року позивач була обізнана про всі умови договору, проте до 26 листопада 2014 року з відповідними вимогами до суду не зверталась, а відтак, визначена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність тривалістю у три роки сплила. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Між тим, позивач, звернувшись до суду з вимогам про визнання пунктів кредитного договору недійсними, не заявляла про поновлення пропущеного строку на звернення, поважності причин пропуску такого строку не навела та доказів суду не представила, вважаючи, що такий строк не пропустила внаслідок звернення до банку у жовтні 2008 року з заявою про зменшення суми платежів (а.с.64-71), а так само, не зважила на розяснені судом згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України наслідки вчинення чи невчинення відповідних процесуальних дій, а відтак, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Зважаючи на викладені обставини та приймаючи до уваги наведені норми закону, оцінивши зібрані докази в їх сукупності кожний окремо і логічному взаємозвязку на належність, допустимість, достатність, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed