Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

16 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна придбаного в період шлюбу, визнання права власності на 2/3 частки нерухомого майна, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. 3 квітня 2014 року позивач [PERSON] уточнила заявлені позовні вимоги до [PERSON], [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя ,мотивуючи їх тим, що вона з 4 вересня 1997 року знаходилася у шлюбі з [PERSON],від якого вони мають неповнолітню дитину-дочку [PERSON],[INFO]. Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 21 вересня 2012 року шлюб між нею та відповідачем [PERSON] був розірваний. За час перебування в шлюбі нею та відповідачем, за спільні кошти, було придбане наступне майно, яке є їх спільним сумісним майном подружжя: чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS] Донецької області, загальною площею 103,90 кв.м, вартістю 47709 гривен; гараж, площею 44,6 кв.м, розташований за адресою :Донецька область, місто Харцизьк, [ADDRESS], вартістю 6706 гривен ;автомобіль марки „Nissan Primera „ ,державний номер [NUMBER] ,вартістю 80000 гривен ; автомобіль марки „УАЗ 3163-337",державний номер [NUMBER], вартістю 83890 гривен ;автомобіль марки „ВАЗ-2121",1987 року випуску ,державний номер [NUMBER], вартістю 16000 гривен ;моторний човен марки „Казанка" вартістю 16000 гривен ;мотор для човна ,вартістю 24000 гривен; система для домашнього кінотеатру вартістю 5237 гривен ; музичний центр з двома колонками вартістю 3800 гривен ; мікрохвильова піч фірми „Whirpool" вартістю 485 гривен ;пральна машинка фірми „Whirpool" вартістю 1729 гривен. Зазначає, що автомобілі марки „Nissan Primera „ та „УАЗ 3163-337" купувалися виключно для потреб їх з відповідачем [PERSON] сім'ї ,однак договори купівлі- продажу зазначених автомобілів було оформлено на мати [PERSON]-відповідача [PERSON],оскільки її чоловік займався незаконним рибальством і зазначав ,що оформлення права власності на автомобілі на нього може стали причиною конфіскації майна подружжя . Автомобіль марки „ВАЗ-2121" ,державний номер [NUMBER], був придбаний ними у 2006 році „за генеральною довіреністю" і знаходився у розпорядженні відповідача [PERSON] та використався ним для рибальства. Реєстрація відповідачем [PERSON] автомобілів марки „Nissan Primera „ та „УАЗ 3163-337" на матір відповідача-[PERSON]. та не переоформлення на одного з подружжя автомобілю марки „ВАЗ-2121" ,державний номер [NUMBER] позивач вважає приховуванням відповідачем [PERSON] майна від режиму спільної власності подружжя ,що у дійсності є спільним майном. Відповідно до ст..70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена ,якщо з нею,ним проживають діти,а також непрацездатні повнолітні син, дочка,за умови ,що розмір аліментів,які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного,духовного розвитку та лікування. Позивач вважає,що оскільки їх з відповідачем неповнолітня дочка [PERSON] наразі знаходиться на її утриманні та проживає разом з нею,в той час,коли відповідач [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні дитини,то її частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] в селище Гірне м.Харцизька має бути збільшена до 2/3 . Позивач [PERSON] просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та провести між нею та відповідачем [PERSON] розподіл спільного сумісного майна подружжя : визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в селище Гірне м.Харцизька ; визнати за нею право власності на ? частину гаражу,розташованого за адресою :Донецька область,місто Харцизьк,[ADDRESS] ;залишивши зазначені квартиру та гараж у її та [PERSON] спільній частковій власності. Виділити в її особисту приватну власність наступне майно: систему для домашнього кінотеатру , мікрохвильову піч фірми „Whirpool",пральну машинку фірми „Whirpool". Виділити [PERSON] в особисту приватну власність моторний човен „Казанка", мотор для човна. Стягнути з [PERSON] на її користь різницю у вартості спільного майна у розмірі 32549 гривен. Визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки „Nissan Primera „ ,державний номер [NUMBER] , автомобіль марки „УАЗ 3163-337",державний номер [NUMBER], автомобіль марки „ВАЗ-2121" ,державний номер [NUMBER] ;стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію ? вартості зазначених автомобілів ,що складає у сумі 89945 гривен. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, пояснив, що він з 4 жовтня 1997 року по 21 вересня 2012 року знаходився у шлюбі з [PERSON], від якого вони мають неповнолітню дочку [PERSON],[INFO]. В період шлюбу він та позивач [PERSON] придбали з вказаного в позові наступне майно : чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] Донецької області; гараж, розташований за адресою :Донецька область, місто Харцизьк, [ADDRESS] ;систему для домашнього кінотеатру ; музичний центр з двома колонками ; мікрохвильову піч фірми „Whirpool";пральну машинку фірми „Whirpool" . Він повністю згоден з вартістю вищевказаного спільного майна ,яка вказана позивачем. Згоден на визнання за позивачем [PERSON] права власності на ? частину гаражу. Просить визнати за [PERSON] та ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS] Донецької області, за кожним , оскільки у відповідності до ст..70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна,що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,частки майна дружини і чоловіка є рівними, відсутні підстави для збільшення частки позивача [PERSON],оскільки позивачем не наведено ніяких фактів та доказів утримання їх неповнолітньої доньки позивачем одноособово та неприйняття ним участі у вихованні та утриманні дитини ,вони не відповідають дійсності, після розірвання шлюбу він приймав участь у вихованні, утриманні, оздоровленні доньки. Не заперечує проти залишення гаражу та квартири у їх з позивачем спільній частковій власності. Однак він не згоден з позовними вимогами позивача [PERSON] щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та розподілу наступного майна : автомобіля марки „Nissan Primera „ ,державний номер [NUMBER] , автомобіля марки „УАЗ 3163-337",державний номер [NUMBER], автомобіля марки „ВАЗ-2121",державний номер [NUMBER], моторного човна марки „Казанка" ,мотору для човна , оскільки він не є власником вищевказаних автомобілів та вони не придбались ним та позивачем в період їх шлюбу, за їх спільні кошти ,не є їх з позивачем [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя. Автомобілі марки „Nissan Primera „ ,державний номер [NUMBER] , „УАЗ 3163-337",державний номер [NUMBER] належать на праві власності його матері [PERSON], яка їх купувала за свої власні кошти та на своє ім'я ,з моменту покупки зазначених автомобілів була є їх власником, про що знала і позивач [PERSON] Він лише користувався зазначеними автомобілями з дозволу матері. Автомобіль марки „ВАЗ-2121",державний номер [NUMBER], належить на праві власності [PERSON] ,а він лише користується зазначеним автомобілем на підставі довіреності, виданої власником автомобіля на його ім'я, посвідченої нотаріусом 29 жовтня 2009 року,строк дії довіреності -5 років,та є не є власником автомобілю. Зазначений автомобіль не купувався ними в період шлюбу у [PERSON] Зазначає ,що він користується моторним човном та мотором до нього, які він взяв у користування у свого знайомого на ім'я [PERSON] . Моторний човен був наданий йому лише у користування для власних потреб та поки власник не вирішить питання з гаражем для човна .При цьому, він не яким чином не набував права власності на човен та мотор до нього ,не здійснював відповідну реєстрацію чорна як маломірного судна, не отримував на своє ім'я будь-якого посвідчення на право керування цим човном ,не оформлював страхового полюсу. У нього відсутні будь-які правоустановчі документи на човен та мотор до нього. В зв'язку з чим просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині. Представник відповідача [PERSON]-[PERSON] .в судовому засіданні позов визнала частково ,з підстав ,вказаних відповідачем [PERSON] Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснила, що вона є матір'ю відповідача [PERSON] Вона тривалий час має водійські права, керує транспортними засобами. В 2007 році вона, на підставі договору купівлі-продажу ,купила ,за власні кошти автомобіль марки „Nissan Primera „ ,державний номер [NUMBER] ,у 2008 році купила також,за власні кошти автомобіль марки „УАЗ 3163-337",державний номер [NUMBER] .Вона є єдиним власником зазначених транспортних засобів, автомобілі зареєстровані на її ім'я з моменту їх покупки, ніякі правочини з автомобілями під час шлюбу сторін між нею та сином, невісткою не здійснювалися . Зазначені автомобілі не є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], вони не купувалися за їх кошти, відсутні правові підстави для їх розподілу та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ? частини їх вартості . Вона ,як мати дозволяла користуватися автомобілями своєму сину [PERSON] ,а також автомобілем „Nissan Primera „ невістці [PERSON] під час їх з сином шлюбу. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобілів марки „Nissan Primera „ ,державний номер [NUMBER] , „УАЗ 3163-337",державний номер [NUMBER] ,їх розподілі ,стягненні з відповідача [PERSON] ? частини вартості автомобілів відмовити. 19 березня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна частково недійсним, переведення прав та обов'язків покупця ,визнання права власності на нерухоме майно, третя особа-приватний нотаріус Харцизького міського нотаріального округу [PERSON] Ухвалою Харцизького міського суду Донецької області від 20 березня 2014 року в якості третьої особи по зустрічному позову була залучена [PERSON] Позивач по зустрічному позову [PERSON] позов мотивує тим, що рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 21 вересня 2012 року шлюб між ним та відповідачем по зустрічному позову [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу та відсутності фактичних шлюбних відносин між ними, спільне проживання на одній житловій площі -квартирі [ADDRESS] в селище Гірне м.Харцизька, стало неможливим .На даний час в вищевказаній квартирі зареєстровані він, [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON]. У зв'язку з неможливістю спільного існування поруч надалі він запропонував відповідачці [PERSON] вирішити житлове питання добровільно та на взаємовигідних для обох сторін умовах, а саме: придбати на ім'я [PERSON], але за його власні грошові кошти, квартиру у місті Харцизьку. В обмін на вказану пропозицію він попросив [PERSON], щоб після оформлення нотаріусом угоди про купівлю-продаж квартири, вона надала йому офіційну згоду на дозвіл щодо вчинення правочину з квартирою, яка розташована за адресою :м.Харцизьк, селище Гірне, [ADDRESS],а саме :договір дарування квартири на його матір [PERSON]. 22 липня 2013 року приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] був посвідчений договір купівлі-продажу квартири,що розташована за адресою :[ADDRESS].Ціна квартири за вищевказаним договором складає 78100 гривен. Позивач по зустрічному позову [PERSON] вважає ,що за взаємною згодою обох сторін,ним була придбана вищевказана квартира у місті Харцизьку на ім'я відповідача [PERSON] При цьому ,він довіряючи своїй колишній дружині та будучи упевненим у справжності її намірів,про які була домовленість ,не зазначив у договорі купівлі-продажу спірної квартири дані,що вона придбана саме за його кошти. Будь-якого документа ,який відображав у письмовій формі їх з відповідачем [PERSON] домовленість ,він також не відібрав. В підтвердження нібито справжності своїх намірів про надання дозволу на вчинення правочину щодо квартири [ADDRESS] в сел..Гірне м.Харцизька [PERSON] 22 липня 2013 року оформила нотаріальну заяву на укладення ним договору дарування квартири на користь [PERSON] Оскільки в квартирі була зареєстрована їх неповнолітня дочка [PERSON],він звернувся до органу опіки та піклування виконкому Харцизької міської ради з питання надання йому згоди на вчинення правочину щодо вказаної нерухомості. Однак ,своєю заявою 18 листопада 2013 року [PERSON] відкликала заяву про згоду на дозвіл щодо вчинення правочину з квартирою ,в зв'язку з чим йому було відмовлено у підготовці проекту рішення про дарування квартири. Вважає, що відповідач [PERSON], знаючи наперед ,що він не зможе нотаріально оформити угоду дарування квартири [ADDRESS] м.Харцизька без проекту рішення служби у справах дітей Харцизької міської ради та наявної у неї можливості відзиву попередньо наданої згоди,а також,враховуючи його юридичну необізнаність та шляхетне ставлення до неї, порушила засади справедливості, добросовісності та розумності, не дотримавши їх взаємної домовленості. Оскільки у 2013 році він не мав достатньої суми для придбання на ім'я відповідача [PERSON] спірної квартири, то він для покупки спірної квартири запозичив за договором позики у свого знайомого [PERSON] 31 травня 2013 року 40000 гривен,у знайомого [PERSON] також запозичив для цих цілей 31 травня 2013 року 40000 гривен. Строк повернення ним боргу був встановлений до 31 березня 2014 року. У березні 2014 року він повернув борг [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі. Крім того, він особисто передавав покупцю спірної квартири [PERSON] завдаток за спірну квартиру ,оглядав квартиру до її покупки, узгоджував з продавцем всі подальші дії і умови по купівлі-продажу квартири. Він остаточно розраховувався з продавцем квартири під час оформлення операції з купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] . У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України ,якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом ,але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому,якщо можна припустити,що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини,про що говорить частина перша ст..217 ЦК України. У відповідності до ст..392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності,якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,а також у разі втрати ним документа,який засвідчує його право власності. В зв'язку з чим позивач по зустрічному позову [PERSON] просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 22 липня 2013 року,недійсним в частині прав та обов'язків покупця ;визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] В судовому засіданні позивач по зустрічному позову [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Позивач по зустрічному позову [PERSON] в судовому засіданні також пояснив, що в рахунок покупки спірної квартири він власноручно передавав продавцю квартири [PERSON] в якості задатку власні кошти в сумі 2000 доларів США .При оформленні договору купівлі-продажу спірної квартири 22 липня 2013 року, в офісі у приватного нотаріуса [PERSON] ,він сплатив продавцю квартири [PERSON] в рахунок вартості квартири 48000 гривен. Всього він сплатив продавцю за спірну квартиру у загальній сумі близько 64000 гривен. При оформленні договору купівлі-продажу спірної квартири він та [PERSON] домовилися про те, що він сплачує частину грошових коштів ,що складає близько 75% від вартості спірної квартири,яка купується для [PERSON], що відповідає її частці у квартирі [ADDRESS] м.Харцизька, яка є їх спільною сумісною власністю подружжя. При цьому [PERSON] сплатила продавцю за спірну квартиру в день укладання договору купівлі-продажу квартири близько 25% її вартості, що складало приблизно 16000 гривен. Відповідач по зустрічному позову [PERSON] позов не визнала ,пояснила, квартиру [ADDRESS] вона купила на власні кошти на своє ім'я 22 липня 2013 року ,після розірвання шлюбу з позивачем по зустрічному позову [PERSON] ,для особистого проживання в ній. [PERSON] не надавав ніяких грошових коштів на покупку спірної квартири. Грошові кошти для покупки їй квартири у повному обсязі надав її батько [PERSON] З покупцем квартири розраховувалася у повному обсязі вона власноручно у день укладення договору купівлі-продажу квартири. При передачі продавцю задатку за квартиру вона попросила бути присутнім [PERSON],як колишнього чоловіка, з яким у неї були після розірвання шлюбу нормальні стосунки, оскільки її батько не зміг бути присутнім при передачі задатку за квартиру, а вона одна боялася мати при собі та передавати значну суму грошей. Тому вона попросила колишнього чоловіка супроводжувати її до місця передачі завдатку ,який погодився на це.Завдаток передавався з її коштів, про отримання задатку продавець квартири надала їй та на її ім'я відповідну письмову розписку. Між нею та [PERSON] існувала усна домовленість,щодо передачі їй [PERSON] грошових коштів у сумі еквівалентній 8000 доларів США,в обмін на уступлення нею права на частку у праві власності на квартиру,що знаходиться за адресою :м.Харцизьк,селище Гірне,[ADDRESS]. [PERSON] був присутнім при оформленні договору купівлі-продажу спірної квартири 22 липня 2013 року оскільки в цей день той самий нотаріус [PERSON] посвідчувала заяву від її імені на дачу згоди [PERSON] на укладення договору дарування щодо їх спільної квартири в селищі Гірне.Підписуючи зазначену заяву вона розраховувала,що відповідно до їх усної домовленості з [PERSON],протягом наступного тижня він передасть їй грошові кошти в сумі 8000 доларів США.Однак зазначена обіцянка [PERSON] виконана так і не була. До підписання договору купівлі-продажу квартири вона особисто розрахувалася з продавцем квартири [PERSON] грошовими коштами, вони ,як покупець та продавець узгодили всі істотні умови договору купівлі-продажу ,після підписання договору продавець квартири передала їй ключі від квартири та з моменту покупки вона користується спірною квартирою, робить в ній ремонтні роботи. Вважає, що відсутні підстави для визнання частково недійним договору купівлі-продажу спірної квартири в частині прав та обов'язків покупця та визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру. Представник відповідача по зустрічному позову [PERSON]-[PERSON] позов не визнав з підстав вказаних [PERSON] Третя особа- приватний нотаріус Харцизького міського нотаріального округу [PERSON] просить винести рішення по зустрічному позову на розсуд суду .В судовому засіданні пояснила,що до неї зверталася [PERSON] по поводу купівлі квартири [ADDRESS] та нотаріального оформлення від її імені заяви про надання згоди на дарування квартири, яка розташована в селище Гірне матері колишнього чоловіка. Приходила вона разом зі своїм батьком. Вона також давала [PERSON] консультації з цих питань. 22 липня 2013 року вона посвідчувала договір купівлі-продажу [ADDRESS]. При оформленні правочину купівлі-продажу були присутні продавець квартири-[PERSON]. з чоловіком,покупець квартири [PERSON].В її офісі також знаходився колишній чоловік [PERSON]-[PERSON] При ній [PERSON] та [PERSON] обговорювалося питання про покупку квартири [PERSON] взамін її частці у спільній квартирі .Договір купівлі-продажу квартири ,як покупець, підписувала [PERSON] Вона бачила, що частину коштів ,приблизно 75% від вартості квартири,продавцю за квартиру передавав [PERSON],іншу частину коштів продавцю за квартиру також передавала [PERSON]Згідно договору купівлі-продажу продаж спірної квартири вчинено за 78100 гривен. Скільки конкретно сплатили продавцю квартири грошових коштів [PERSON] та [PERSON] їй невідомо. В цей же день-22 липня 2013 року,після укладення договору купівлі -продажу квартири,вона також нотаріально оформила заяву [PERSON] про дачу згоди колишньому чоловіку [PERSON] на дарування придбаної ними під час шлюбу квартири його матері ,та на укладання договору дарування. Третя особа-[PERSON]. просить винести рішення по зустрічному позову на розсуд суду.В судовому засіданні пояснила, що їй належала на праві власності двокімнатна квартира [ADDRESS] ,яку вона вирішила продати .У зв'язку з покупкою квартири до неї зверталася [PERSON],яка приходила разом зі своїм батьком,оглядала квартиру, казала, що її колишній чоловік, з яким у неї залишилися гарні стосунки, буде купувати для нею квартиру,в якій буде жити вона. Квартира сподобалася [PERSON],вона попросила завдаток за квартиру. Після чого до неї приходили [PERSON],її колишній чоловік [PERSON] та його знайомий. Вона не пам'ятає, хто конкретно, скоріше всього [PERSON], передав їй завдаток за квартиру в сумі 2000 доларів США, про що вона написала письмову розписку про отримання від [PERSON] завдатку за квартиру та передала її [PERSON] При оформленні договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса ,крім [PERSON], був також присутнім її колишній чоловік [PERSON] До підписання у нотаріусу договору купівлі - продажу квартири [PERSON] повністю з нею розрахувалася за квартиру,власноручно передала їй грошові кошти за квартиру. Продаж квартири було вчинено за 78100 гривен.При цьому вона бачила,що частину грошей [PERSON] взяла у свого колишнього чоловіка [PERSON],до яких доложила ще частину грошових коштів, після чого передала їх їй в якості розрахунку за продану квартиру. Вона не може конкретно вказати яку суму грошей [PERSON] взяла у свого колишнього чоловіка, та яку суму доложила до них . Припускає ,що [PERSON] передав [PERSON] близько 75% від суми розрахунку за квартиру. Їй невідомо, кому конкретно- [PERSON]. чи [PERSON] належали грошові кошти, які передав [PERSON] її колишній чоловік. Ключі від проданої квартири вона власноручно передала [PERSON] та після продажу квартирою не користувалася. Заслухавши пояснення позивача по первісному позову-відповідача по зустрічному позову [PERSON],її представника [PERSON],відповідача по первісному позову-позивача по зустрічному позову [PERSON],його представника [PERSON], відповідача по первісному позову [PERSON], третіх осіб, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд знаходить первісний позов таким ,що підлягає частковому задоволенню ,а зустрічний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] знаходилися у шлюбі з 4 жовтня 1997 року ,від шлюбу мають неповнолітню дитину-дочку [PERSON],[INFO] (т.1,а.с.10,11). Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 21 вересня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.12) . Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того ,що один з них не мав з поважної причини навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається ,що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно договору купівлі-продажу гаражу, посвідченого 27 вересня 2001 року приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу [PERSON],реєстр №3235, вбачається ,що [PERSON] купив шлакоблочний гараж ,площею 44,6 кв.м, вартістю 6706 гривен ,розташований за адресою :Донецька область,м.Харцизьк,[ADDRESS] (т.1,а.с.13). Право власності на вищевказаний гараж зареєстровано [PERSON] в КП „БТІ м.Харцизька 28 вересня 2001 року,у Книзі №2,за реєстром №579 (т.1,а.с.13,оборот). Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченому 9 лютого 2006 року приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу [PERSON],реєстр №331, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] Донецької області, яка складається з чотирьох кімнат, жилою площею 69,10 кв.м, загальною площею 103,90 кв.м, вартістю 47709 гривен (т.1,а.с.19,78). Відповідно до Домової книги по квартирі [ADDRESS] міста Харцизька Донецької області (т.1,а.с.73-74) в ній є зареєстрованими [PERSON],[PERSON],та їх неповнолітня дочка [PERSON],[INFO]. Таким чином , квартира [ADDRESS] Донецької області , гараж ,розташований за адресою :Донецька область,м.Харцизьк,[ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] Судом встановлено, що в період шлюбу сторони [PERSON] та [PERSON] ,за спільні кошти, придбали також наступне майно -предмети домашнього обіходу та вжитку ,яке є їх спільною сумісною власністю :систему для домашнього кінотеатру вартістю 5237 гривен ; музичний центр з двома колонками вартістю 3800 гривен ; мікрохвильову піч фірми „Whirpool" вартістю 485 гривен ;пральну машинку фірми „Whirpool" вартістю 1729 гривен,а всього на загальну суму 11251 гривна 00 коп. Вищевказаний перелік придбаного за час шлюбу позивача та відповідача майна сторонами не спростовується ,також вони згодні та не спростовують вартість вищезазначеного майна, набутого ними, як подружжям за час шлюбу. Частина 1 статті 69 Сімейного кодексу України передбачає ,що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ,частки майна дружини та чоловіка є рівними ,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин ,що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї ,приховував ,знищив чи пошкодив спільне майно, витратив його на шкоду інтересам сім'ї . За рішенням суду частка майна дружини ,чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти ,а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів ,які вони одержують ,недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно до ч.ч.1,4,5 ст..71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ,ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка ,дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок ,квартиру ,земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків ,передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При вирішенні даного спору суд виходить з положень ст..ст.70,71 Сімейного кодексу України, згідно яких частки майна дружини та чоловіка є рівними ,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором і майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Тобто, кожному з подружжя - [PERSON] та [PERSON] належить ? частка вищевказаного спільного сумісного майна подружжя. При розподілі спірної квартири [ADDRESS] в сел..Гірне м.Харцизька між сторонами ,суд також вважає за необхідне визнати частки позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] рівними, оскільки позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано суду доказів того що відповідач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення їх сім'ї, приховував ,знищив чи пошкодив спірну квартиру. Крім того, позивач [PERSON], бажаючи отримати при розподілі квартири 2/3 її частини ,не надала суду доказів того,що вона отримує недостатній розмір аліментів або іншої допомоги для забезпечення фізичного, духовного розвитку доньки. Сам факт того,що неповнолітня донька проживає разом з позивачкою в спірній квартири не може свідчити про обов'язковість збільшення частки позивачки. В зв'язку чим суд вважає за необхідне визнати за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] право власності на ? частину спірної квартири, за кожним, залишивши квартиру у спільній частковій власності сторін . У відповідності до ст..70,71 Сімейного кодексу України ,при розподілі між сторонами гаражу,розташованого за адресою :[ADDRESS],враховуючи,що сторони не бажають отримувати грошову компенсацію замість їх частки у праві спільної сумісної власності, суд вважає за необхідне визнати за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] право власності на ? частину спірного гаражу, за кожним, залишивши його у спільній частковій власності сторін. Також кожному з подружжя- [PERSON]. та [PERSON] належить ? частка вищевказаних предметів домашнього обіходу та вжитку ,які є спільним сумісним майном подружжя, що складає в грошовому відношенні 5625 гривен 50 копійок. З огляду на зазначене ,враховуючи інтереси сторін та їх думку щодо поділу конкретних предметів домашнього обіходу та вжитку ,суд вважає за необхідне провести розподіл вищевказаного майна, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ,та виділити в натурі у власність [PERSON] наступне майно: систему для домашнього кінотеатру вартістю 5237 гривен ,пральну машинку фірми „Whirpool" вартістю 1729 гривен , а всього на загальну суму 6966 гривен. Виділити в натурі у власність [PERSON] наступне майно : музичний центр з двома колонками вартістю 3800 гривен , мікрохвильову піч фірми „Whirpool" вартістю 485 гривен, а всього на загальну суму 4285 гривен . Враховуючи ,що вартість виділеного в натурі майна-предметів домашнього обіходу та вжитку позивачу за первинним позовом [PERSON] перевищує величину вартості частки відповідача [PERSON],суд вважає за необхідне стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] грошову компенсацію ,що складає різницю в вартості часток виділеного майна ,яка становить 1340 гривен 50 копійок. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя моторного човна „Казанка",мотору для човна, автомобілю марки „Nissan Primera „ ,державний номер [NUMBER] , автомобілю марки „УАЗ 3163-337",державний номер [NUMBER], автомобілю марки „ВАЗ-2121" ,державний номер Э 6126 ДО ,проведення між нею та відповідачем [PERSON] розподілу вищевказаного майна шляхом виділення в натурі [PERSON] в особисту приватну власність моторного човна „Казанка", мотору для човна ,стягнення з [PERSON] на її користь ? вартості вищевказаних човну та мотору , а також стягнення з [PERSON] на її користь компенсації ? вартості зазначених автомобілів у сумі 89945 гривен, не можуть бути задоволені з наступного. Згідно ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб ,поданим відповідно до цього Закону ,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні відповідач [PERSON] стверджує ,що у його власності відсутні моторний човен „Казанка" ,мотор для човна, та він користується моторним човном, мотором, які йому надав тимчасово його знайомий за ім'ям [PERSON] ,в період шлюбу вказані позивачем у позові моторний човен та мотор до нього не придбалися . У відповідності до ст..59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем [PERSON] не надано суду жодних письмових доказів на підтвердження факту наявності моторного човна „Казанка" ,мотору до нього ,саме у власності [PERSON] ,в тому числі доказів, які б засвідчували факт продажу, придбання ,володіння на праві власності цим транспортним засобом [PERSON],як то: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім'я відповідача,довідка або інший документ,що підтверджує факт моторного човна на обліку у відповідній державній чи іншої форми власності організації, довідка-рахунок або біржова угода, письмова відповідь територіального Держрибагенства з питань державного нагляду за безпекою мореплавства флоту рибного господарства або Укрморрічінспекції про реєстрацію та обліку маломірного судна за [PERSON],витяг з Судової книги України чи Державного судового реєстру України ;наявності у [PERSON] посвідчення на право управління маломірним судном (моторним човном з мотором). В судовому засіданні свідки [PERSON],[PERSON],[PERSON] пояснили, що вони бачили в користуванні [PERSON] під час шлюбу з позивачкою моторний човен, мотор, однак їм невідомо якої човен марки, кому вони належать на праві власності і на підставі яких документів. Свідок [PERSON] пояснив ,що він є батьком позивача [PERSON] .Йому відомо,що в період шлюбу дочки з [PERSON] вони купували моторний човен „Казанка" та мотор до нього. Він особисто бачив документи на моторний човен та мотор до нього, передавав їх відповідачу [PERSON] Не може пояснити ,які конкретно документи на човен та мотор до нього він бачив. Суд не приймає до уваги при винесенні рішення по справі вищевказані пояснення свідка [PERSON], оскільки вони ніякими іншими доказами по справі не підтверджені, містять припущення, сумніви. При таких обставинах у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання моторного човна „Казанка", мотору до нього спільним сумісним майном подружжя ,його розподілі між нею та колишнім чоловіком [PERSON], стягненні з відповідача на її користь грошової компенсації слід відмовити. Згідно Технічного паспорту автомобіля ,серія [NUMBER],виданого МРЕО ДАІ м.Шахтарська 7 серпня 1993 року (т.1,а.с.190,оборот) вбачається,що власником транспортного засобу-автомобіля марки ВАЗ -2121,випуску 1987 року ,державний номер [NUMBER],є [PERSON], який мешкає в [ADDRESS] Відповідно до Довіреності, посвідченої 9 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу [PERSON] ,[PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути його представниками з питань експлуатації та користування, керування та розпорядження належним йому на праві власності транспортним засобом-автомобілем марки ВАЗ -2121,випуску 1987 року, номерний знак [NUMBER] .Довіреність видана строком на п'ять років, тобто до 9 жовтня 2014 року на до наступного часу не відмінена (т.1,а.с.190) . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ,серія [NUMBER],виданого ВРЕР м.Харцизька при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області, [PERSON] ,є власником транспортного засобу-автомобілю марки „УАЗ 3163-337",державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, дата реєстрації транспортного засобу-12 грудня 2008 року (т.1,а.с.191). Факт здійснення [PERSON] оплати за автомобіль „УАЗ 3163-337" підтверджується квитанцією від 6 грудня 2008 року на суму 83890 гривен (т.1,а.с.120),де в графі „Платник" вказана [PERSON],в графі „призначення платежу" вказано -„за товари Оплата за авто УАЗ 3163-337. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ,серія [NUMBER],виданого ВРЕР м.Харцизька при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області ,[PERSON] ,є власником транспортного засобу - автомобілю марки „Nissan Primera „ , державний номер [NUMBER] ,2004 року випуску ,дата реєстрації транспортного засобу-10 серпня 2007 року (т.1,а.с.191). Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що їм відомо ,що подружжя [PERSON] та [PERSON] користувалися автомобілями ВАЗ -2121, „УАЗ 3163-337", „Nissan Primera „ ,однак їм невідомо кому конкретно на праві власності належать автомобілі та за які кошти вони купувалися. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечує проти того, що вона внесла в свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів -автомобілів марки „УАЗ 3163-337", „Nissan Primera „-у графі „Особливі відмітки" свого сина [PERSON],як особу яка може керувати даними транспортними засобами, та дозволяла сину користуватися належними їй на праві власності автомобілями. Судом встановлено, що не спростовується і сторонами [PERSON] та [PERSON] , що в період шлюбу вони не здійснювалися правочинів по відчуженню вищевказаних автомобілів [PERSON], або [PERSON] на користь третіх осіб,в тому числі і [PERSON], правочини щодо купівлі-продажу автомобілів не визнавалися судом недійсними. Позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили що вищевказані автомобілі належали їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, були приховані відповідачем [PERSON], відчужені [PERSON] внаслідок його неправомірних дій . Суд не приймає до уваги при винесенні рішення по справі доводи позивача [PERSON],що підставою оформлення права власності на вищевказані автомобілі саме на матір відповідача стало його притягнення до кримінальної відповідальності за незаконне рибальство та побоювання конфіскації майна подружжя ,оскільки згідно вироку Старобешевського районного суду Донецької області від 11 червня 2011 року [PERSON] був визнаний винним та засуджений за ст..185 ч.2 КК України до обмеження волі строком на 3 роки, з іспитовим строком на 2 роки,за злочин,вчинений ним 6 лютого 2009 року (т.1,а.с.123-125). Тобто, протиправні дії були вчинені [PERSON] та він був засуджений за їх вчинення вже після виникнення у відповідача [PERSON] права власності на автомобілі „УАЗ 3163-337", „Nissan Primera „.Крім того,санкція ст..185 ч.2 КК України не передбачає такого додаткового покарання, як конфіскація майна. Також судом не можуть бути визнані належними доказами досліджені в судовому засіданні фотографії ,долучені до матеріалів справи позивачем за первісним позовом [PERSON],на яких відображені відпочинок їх родини, дитини ,на фоні автомобілів, човна (т.2,а.с.2-62),оскільки наявність на вказаних фотографіях автомобілю, човна не можуть свідчити щодо того ,що відображене на фото майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. На підставі вищевикладеного ,суд вважає, що відсутні підстави для визнання транспортних засобів - автомобіля марки „Nissan Primera „ ,державний номер [NUMBER], автомобіля марки „УАЗ 3163-337",державний номер [NUMBER], автомобіля марки „ВАЗ-2121" ,державний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації ? вартості зазначених автомобілів у сумі 89945 гривен. В зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити. Суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна частково недійсним, переведення прав та обов'язків покупця ,визнання права власності на нерухоме майно слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 22 липня 2013 року приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу [PERSON] (т.1,а.с.125-127), [PERSON] продала, а [PERSON] купила двокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 30,9 кв.м, загальною площею 50,6 кв.м . Відповідно до п.1 зазначеного договору Продавець передає квартиру [ADDRESS],а Покупець приймає квартиру та сплачує за її обговорену грошову суму. Відповідно до п.8 ,п.9 вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, її продаж вчинено за 78100 гривен, які Продавець одержав повністю до підписання договору від Покупця. Підписання цього договору Продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та свідчить про відсутність у Продавця по відношенню до Покупця будь-яких претензій фінансового характеру.Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22 липня 2013 року,за №6578635 (т.1,а.с.188-189). Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 217 ЦК України передбачає ,що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити,що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно до ст..655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві),а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином,покупець майна повинен мати волевиявлення на придбання цього майна у свою власність та сплатити за нього кошти продавцю. Стаття 321 ч.1 ЦК України передбачає ,що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні третя особа [PERSON] стверджує,що при укладенні договору купівлі-продажу квартири між нею ,як Продавцем,та [PERSON],як Покупцем,була досягнута згода щодо всіх істотних умов договору, спірна квартира купувалася для [PERSON], сплачувала їй,як Продавцю квартири,узгоджену сторонами правочину грошову суму за квартиру,до підписання договору купівлі-продажу квартири, саме Покупець квартири [PERSON] ,а вона саме [PERSON] передала ключі від квартири. Судом встановлено,що [PERSON] після 22 липня 2013 року звільнила та передала [PERSON] у користування квартиру [ADDRESS] та ключі від квартири. Відповідач по зустрічному позову [PERSON] в судовому засіданні стверджує,що спірну квартиру вона купувалася особисто для себе, за власні кошти ,які були їй надані для покупки квартири у повному обсязі її батьком [PERSON],у якого вона єдина донька та який передав їй свої збереження для покупки квартири,в тому числі і суму завдатку за квартиру. Вищевказані доводи відповідача за зустрічним позовом [PERSON] не спростовані в судовому засіданні ніякими належними та допустимими доказами. В судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив,що він надав свої грошові збереження дочці [PERSON] для покупки нею для свого особистого проживання квартири в м.Харцизьку ,яка розрахувалася даними грошима у повному обсязі з покупцем квартири. В зустрічній позовній заяві позивач [PERSON] вказує,що саме за його власні кошти купувалася спірна квартира в м.Харцизьку для колишньої дружини [PERSON],в рахунок розподілу їх спільної квартири в селище Гірне. В судовому ж засіданні позивач по зустрічному позову [PERSON] стверджує,що він згідно з домовленістю з [PERSON] сплатив продавцю за спірну квартиру у загальній сумі близько 64000 гривен ,що складає близько 75% від вартості спірної квартири та відповідає її частці у квартирі [ADDRESS] в сел..Гірне м.Харцизька, яка є їх спільною сумісною власністю подружжя,при цьому [PERSON] сплатила продавцю за спірну квартиру в день укладання договору купівлі-продажу квартири близько 25% її вартості, що складало приблизно 16000 гривен . Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив,що він був присутнім разом з [PERSON] та [PERSON] при передачі [PERSON] продавцю квартири грошового задатку за квартиру. Знаходячись в квартирі продавця квартири ,[PERSON] передав їй в якості задатку за квартиру 2000 доларів США. Перед передачею завдатку,коли вони їхали в автомобілі з [PERSON] за його колишньою дружиною, [PERSON] казав йому,що він покупає квартиру колишній дружині [PERSON] за власні кошти,також показував йому грошові кошти в розмірі 2000 доларів США,які слід було передати власнику квартири в якості завдатку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив,що весною 2013 року до нього звернувся [PERSON],який попросив у нього в борг 40000 гривен. Він погодився надати в борг дану суму.31 травня 2013 року він зустрівся з [PERSON] в кафе «Хуторок» м.Харцизька, де він передав в борг [PERSON] 40000 гривен,а той написав та передав йому письмову розписку. [PERSON] казав,що він займає гроші для покупки колишній дружині [PERSON] квартири у м.Харцизьку,щоб таким чином розійтися з квартирою в селищі Гірне м.Харцизька,де вони разом мешкають. Також в кафе разом з ним був присутній їх знайомий [PERSON],який також в його присутності дав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 40000 гривен для покупки квартири в м.Харцизьку для [PERSON],про що [PERSON] також написав письмову розписку [PERSON] В кафе також були присутніми його дружина та дружина [PERSON],які сталі свідками у розписках,даних йому та [PERSON] [PERSON] На початку березня 2014 року [PERSON] шляхом банківського переводу грошових коштів на його розрахунковий рахунок у банку повернув йому борг у повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав пояснення аналогічні,що і свідок [PERSON] Згідно письмових розписок [PERSON] від 31 травня 2013 року (т.2,а.с.69,70) вбачається, що він взяв у борг у [PERSON] та [PERSON] по 40000 гривен,у кожного,які зобов'язується повернути в строк до 31 березня 2014 року. З банківських квитанцій від 6 березня 2014 року ,від 7 березня 2014 року (т.2,а.с.68) вбачається, що [PERSON] були перераховані [PERSON] , [PERSON] по 40000 гривен, кожному. Що стосується оцінки судом як належних таких доказів,як показання свідків [PERSON].,[PERSON],[PERSON] ,то суд вважає їх такими,що суперечать вимогам закону. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з реченням другим частини 1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами,засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Отже ,факт сплати позивачем за зустрічним позовом [PERSON] грошових коштів за спірну квартиру не може підтверджуватися або спростовуватися показаннями свідків. Крім того,вищевказаним свідкам не відомо яка вартість спільної квартири,яким чином розпорядився [PERSON] взятими у свідків [PERSON].,[PERSON] в борг грошима,їх покази,а також надані суду боргові розписки, банківські квитанції про повернення свідкам [PERSON] сум, не несуть будь-якої інформації щодо обставин укладення оспорюваного правочину. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено та не надано належних та допустимих доказів щодо недійсності правочину в частині зазначення покупця. Сторони спірного правочину-договору купівлі-продажу квартири від 22 липня 2013 року досягли згоду щодо усіх істотних умов договору,нотаріально посвідчили договір та провели його державну реєстрацію,а тому відсутні підстави для визнання його частково недійсним. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності,суд вважає,що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна частково недійсним, переведення прав та обов'язків покупця ,визнання права власності на нерухоме майно не підлягають задоволенню у зв'язку з їх безпідставністю. В зв'язку з чим у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. У відповідності до ст..88 ЦПК України, в зв'язку з частковим задоволенням первісного позову, суд вважає за необхідним також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 341 грн.73 коп.

Outcome: partial