Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір № 004289 фінансового лізингу від 18.03.2016 p., укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»; стягнути з відповідача на її корить сплачені по договору № 004289 фінансового лізингу від 18.03.2016 р. грошові кошти в сумі 20 000 грн. та 10 000 грн. 00 к. моральної шкоди В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 березня 2016 року, між сторонами було укладено договір № 004289 фінансового лізингу. Предметом лізингу по даному договору був транспортний засіб - трактор "Беларус" моделі МТЗ -321. 18 березня 2016року на виконання договору вказаного договору нею було перераховано грошові кошти в сумі 20 000 грн. на рахунок №26007480881 TOB «Лізингова компанія «Еталон». 18 березня 2016 року нею було зареєстровано заяву, адресовану відповідачк в якій зазначався предмет договору № 004289 фінансового лізингу від 18.03.2016 р. транспортний засіб - трактор "Беларус" моделі МТЗ -321. Тоді, як сам примірник договору № 004289 фінансового лізингу від 18.03.2016 р. їй було передано предстаником TOB «Лізингова компанія «Еталон» лише за декілька днів. У якому, зазначається транспортний засіб - Мінітрактор "FOTON" моделі FT 244. Така розбіжність та інші докази свідчили про можливе підроблення договору № 004289 Фінансового лізингу від 18.03.2016 р. та підроблення її підпису представниками відповідача. Після чого, вона звернулася до відповідача з вимогами про надання пояснень по договору, щодо заміни предмету договору на належний, та щодо поверненням сплаченої грошової суми. На що, нею отримано усну відповідь від представників відповідача, у якій відповідач відмовився повертати грошові кошти в розмірі 20 000 грн. та посилався на п. 5.1. та п.12. договору № 004289 фінансового лізингу від 18.03.2016 р., як на підстави своїх обґрунтувань. Вважає, що договір № 004289 фінансового лізингу від 18.03.2016 р. слід визнати недійсним, оскільки він укладений неповноважною особою зі сторони TзOB «Лізингова компанія «Еталон». Під час укладення вказаного договору не було надано жодних документів, що підтверджують повноваження особи, що підписала договір від імені відповідача. Просить визнати такий недійсним та стягнути з відповідача на її корить сплачені по договору № 004289 фінансового лізингу від 18.03.2016 р. грошові кошти в сумі 20 000 грн. Крім того, неправомірними діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінує в 10 000 грн., що складає до 50% від суми внесеної нею на банківський рахунок відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. У наданих суду письмових запереченнях зазначив, що позов не визнає, оскільки укладений між сторонами договір не може бути визнаний судом недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст.215 ЦК України. Позивач був ознайомлений з усіма умовами договору і розумів їх суть, про що написав заяву. Під час підписання лізингоодержувач погодився із умовами договору та здійснив оплату комісії за послугу з організації та оформлення договору при його укладенні. Тому посилання позивача на несправедливість умов договору є необґрунтованими, так як договір є прозорим і, на думку відповідача, не містить в собі ніякого істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Водночас зазначає, що правовідносини, що виникли між сторонами, мають відповідати, в першу чергу, спеціальним законам які регулюють такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг. Щодо тверджень позивача про нотаріальне посвідчення такого договору, вказує, що обов'язкове нотаріальне посвідчення таких договорів спеціальними нормами права не передбачено. Оскільки відповідач не є кредитною установою, тому отримання ліцензії на здійснення послуг фінансового лізингу також не потрібно. Вважає вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди безпідставними. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача та її представника, показання свідка [PERSON], з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Судом встановлено, що 18.03.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 004289 (а.с. 6-12). Як вбачається із копії квитанції позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу № 004289 перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 20 000 грн. (а.с.17). Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В силу вимог ч.2 ст.628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У відповідності до ч.1 ст.799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи із вищезезначених положень законодавства, укладений договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає із змісту договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові, прийнятій в результаті перегляду рішень в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, в цивільній справі № 66-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У відповідності до ч.1 ст.799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 004289 від 18.03.2016 року, укладений між сторонами, підлягав нотаріальному посвідченню. Проте, такий договір укладений у простій письмовій формі, а тому суд приходить до висновку, що він є нікчемним, оскільки його недійсність прямо встановлена законом (ст.220 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на те, що укладений між позивачем та відповідачем 18 березня 2016 року договір фінансового лізингу №004289 є нікчемним, суд приходить до висновку про необхідність застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом зобов'язання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 20 000 грн. Позовна вимога про визнання недійсним договору № 004289 фінансового лізингу від 18.03.2016 p. до задоволення не підлягає з огляду на те, що такий договір є нікчемним в , а тому в силу ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України визнання його недійсним судом не вимагається. Крім того, суд не аналізує положень договору на предмет відповідності ст.18 Закону України «Про захист прав споживача», оскільки дана норма дає підстави для визнання правочину недійсним судом (тобто стосується оспорюваних правочинів), а у даному випадку судом встановлено, що правочин є нікчемним. Відтак, встановлення наявності чи відсутності підстав для визнання його недійсним з підстав визначених ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» жодним чином не вплине на вирішення даного спору. Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Така може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 статті 60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Проте позивачем, всупереч вказаних вимог, не подано суду жодних доказів, які б свідчили про заподіяння їй моральної шкоди, а тому в задоволенні вимоги про відшкодування такої слід відмовити. На підставі ст.ст. 203, 204, 215, 216, 220, 509, 806, 628, 799, 1167 Цивільного кодексу України, та

Outcome: approved