Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. про визнання незаконним права власності, скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, визнання права власності та визнання незаконним відступлення права вимоги. В обґрунтування позову позивач вказує, що 19 лютого 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та нею - [PERSON] було укладено Генеральну угоду №6, в рамках якої відкрито кредитні договори № 18.23-06/08-СК від 19 лютого 2008 року, № 18.24-06/08-СК від 21 лютого 2008 року, № 18.48-06/08-СК від 07 травня 2008 року та № 18.62-06/08-СК від 09 липня 2008 року. В забезпечення виконання зобов`язання за Генеральною угодою та кредитними договорами, укладеними в рамках цієї угоди між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк»\~ було укладено іпотечні договори № 18-06/08-ДИ та 18-06/08-ДИ1 від 19 лютого 2008 року, посвідчені приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешехоновою А.В., відповідно до яких [PERSON] передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме: - вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; - квартиру [ADDRESS] . Станом на 20 лютого 2012 року [PERSON] не виконала зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків, в зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість в розмірі 1903039 гривень 37 копійок. У зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе кредитних зобов`язань рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 липня 2012 року вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 18.23-06/08-СК від 19 лютого 2008 року, № 18.24-06/08-СК від 21 лютого 2008 року. №18.48-06/08-СК від 07 травня 2008 року, №18.62-06/08-СК від 09 липня 2008 року в рамках Генеральної угоди № 6 від 19 лютого 2008 року, укладеними між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , в розмірі 1903039 гривень 74 копійки звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 24 листопада 2005 року виконавчим комітетом Смілянської міської ради, та на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 4806, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «ВТБ Банк» шляхом проведення прилюдних торгів, при цьому початкова ціна продажу встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності чи незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 липня 2012 року у даній справі у частині визначення способу реалізації предмета іпотеки змінено: з проведення прилюдних торгів, на - застосування процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час застосування процедури продажу. Дане рішення суду не було оскаржено та набрало законної сили. Позивач [PERSON] вказує, що 31 травня 2016 року на її адресу надійшла вимога ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» від 25 травня 2016 року за № 2.239 про усунення порушення з вимогою сплатити заборгованість в розмірі 2 442 043 гривень 56 копійок. Із вказаної вимоги позивач дізналась, що між ПАТ «ВТБ Банк»\~ та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір відступлення права вимоги. Позивач зауважує, що в порушення норм ст. 24 Закону України «Про іпотеку» її в п`ятиденний строк не було письмово повідомлено про відступлення прав за іпотечними договорами і права вимоги за основним зобов`язанням. 21 липня 2016 року позивач надіслала заяву на адресу ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» про отримання письмової інформації з проханням надати належним чином завірені докази переходу до нового кредитора права у зобов`язанні згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України. ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» позивачу було надіслано такі документи: -\~ копія Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року; -\~ копія Додаткової угоди № 1 від 27 листопада 2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року; -\~ копія Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 30 листопада 2015 року; -\~ витяг з Додатку 1 до Додаткової угоди № 1 від 27 листопада 2015 року до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року; - витяг з Додатку 1 до Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 30.11.2015 року; -\~ витяг з Додатку 2 до Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 30 листопада 2015 року. Разом з тим, оскільки зазначені документи не були нотаріально засвідчені, а частина інформації в них взагалі була відсутня, на думку позивача, вказані документи не є достовірними, а відповідно не є належним доказом переходу прав до нового кредитора. Позивач вказує, що 12 вересня 2016 року на її адресу надійшло повідомлення\~ ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» №2.538 від 05 вересня 2016 року про те, що останнє є власником вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] з вимогою звільнити вказане приміщення. Отримавши Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 67883438 та № 67885448 позивач дізналася, що право власності на квартиру [ADDRESS] та вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «ФК «Поліс», на підставі іпотечних договорів №18-06/08-ДИ1 та №18-06/08-ДИ, укладених 19 лютого 2008 року, посвідчених приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Пешехоновою А. В., та Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, серія та номер: 2219, від 30 листопада 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. Позивач вважає дії ТОВ «ФК «Поліс» протиправними, а перехід права власності на заставлене майно до нового кредитора незаконним. Так, позивач вказує, що згідно пунктів 5.1 іпотечних договорів №18-06/08-ДИ та №18-06/08-ДИ1 звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання, тобто шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або шляхом продажу Предмету іпотеки Іпотекодержателем від свого імені. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється способом за вибором Іпотекодержателя. Разом з тим, позивач акцентує увагу на тому, що питання звернення стягнення на предмети іпотеки було вирішено в судовому порядку з первісним кредитором відповідно до рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року. На думку позивача, новий кредитор - ТОВ «ФК «Поліс» укладаючи Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави отримало право виключно на здійснення продажу від свого імені предмета іпотеки на умовах ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Оскільки згідно умов договору про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Поліс» було\~ ознайомлено з умовами Договорів іпотеки та застави, а також з інформацією щодо заходів первісного кредитора по стягненню заборгованості з боржника за кредитними договорами в судовому і виконавчому провадженні станом на день укладення цього Договору, відтак, ТОВ «ФК «Поліс» володіло інформацією щодо вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, натомість, проігнорувавши рішення суду, яке набрало законної сили, звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Тишко І.М., для здійснення процедури реєстрації права власності на вказане майно. Позивач вказує, що застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання, яке передбачено розділом 6 Іпотечних договорів №18-06/08-ДИ1 та №18-06/08-ДИ містить тільки загальну можливість звернення стягнення в такий спосіб, а не прямо передбачає перехід права власності, відтак не може бути підставою для реєстрації права власності. Позивач також наголошує, що згода на передачу права власності Фінансовій компанії нею не надавалась, договір про задоволення вимог Іпотекодержателя та будь-які інші договори між нею та Фінансовою компанією не укладались. Позивач вважає незаконним договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ, оскільки відповідно до п.3.1.3 вказаного договору відступлення права вимоги за договорами застави/іпотеки, що засвідчені нотаріально та укладені у забезпечення зобов`язань боржників за кредитними договорами, здійснюється шляхом укладення сторонами нотаріально засвідчених договорів про відступлення права вимоги за такими договорами в день укладення відповідної Додаткової угоди до цього Договору. Натомість ТОВ «ФК «Поліс» не надало позивачу копій відповідних договорів, а отже сам факт існування даних договорів, на думку позивача є досить сумнівним. Крім того, позивач вказує, що при реєстрації права власності за договорами іпотеки та застави не зазначені нотаріально засвідчені договори про відступлення права вимоги за кожним з договорів іпотеки, як мало би бути, відтак права вимоги у ТОВ «ФК «Поліс» існувати не може. Позивач також зазначає, що в день підписання іпотечних договорів №18-06/08-ДИ1 та №18-06/08-ДИ вона передала Іпотекодержателю - ПАТ «ВТБ Банк» оригінали документів про право власності на предмети іпотеки. Разом з тим, після отримання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року, кредитором - ПАТ «ВТБ Банк» було передано позивачу вказані оригінали документів, що підтверджують права власності позивача на предмети іпотеки. Позивач зауважує, що пунктом 2.5. Іпотечних договорів № 18-06/08-ДИ та № 18-06/08-ДИ1 передбачено, що повернення оригіналів документів, які підтверджують право власності на Предмет іпотеки здійснюється Іпотекодержателем після повного виконання зобов`язань за кредитними договорами. Відтак, на думку позивача, передача їй первинним кредитором оригіналів правовстановлюючих документів на предмети іпотеки, свідчить про те, що зобов`язання за кредитними договорами виконані в повному обсязі. Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач також зауважила, що з аналізу наданих їй ТОВ «ФК «Поліс» копій документів вбачається, що відступаючи право вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами сума заборгованості була визначена в розмірі 2 442 043 гривні 56 копійок. Тоді як рішеннями Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 липня 2012 року та рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2016 року при зверненні первісного кредитора до суду була встановлена та зафіксована заборгованість в розмірі 1903039 гривень 74 копійки, відповідно для задоволення вимог у вказаному розмірі було прийнято рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки. На думку позивача, первісний кредитор ПАТ «ВТБ Банк» скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. Наслідком такого звернення стало ухвалення судового рішення Апеляційним судом Черкаської області від 12 жовтня 2012 року. При цьому, як на підставу для задоволення позову Банк послався на п.5.4 кредитних договорів про дострокове виконання зобов`язання за цими договорами. Це свідчить про те, що термін виконання зобов`язання за цими договорами Банком було змінено, відтак його слід вважати таким, що настав з моменту звернення Банку до суду з таким позовом. Таким чином, з моменту набрання рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року законної сили, право Банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось, крім того, остаточна сума боргу, яка має бути стягнута за рахунок реалізації предмета іпотеки визначена в судовому рішенні Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року. Відтак, на думку позивача нарахування відсотків після звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового виконання основного зобов`язання не відповідає загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності). Позивач вважає, що збільшення суми заборгованості є неправомірним виходячи із змісту вказаного рішення суду, відтак, оскільки відступалось право вимоги неналежної суми заборгованості, то таке відступлення є незаконним. На підставі викладених обставин, позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просить суд: визнати за нею право власності на вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] ; визнати незаконним відступлення ПАТ «ВТБ Банк» права вимоги ТОВ «ФК «Поліс» за Договором про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року та Договором про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 30 листопада 2015 року в частині, що стосується зобов`язань позивача, а також просить стягнути на її користь з ТОВ «ФК «Поліс» судові витрати на сплату судового збору в розмірі 7441 гривня. Ухвалою суду від 20 лютого 2020 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] від 20 березня 2017 року про збільшення позовних вимог, відповідно до якої остання просить суд визнати незаконним набуття права власності ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" на вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] та квартиру за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме, реєстрацію права власності ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" на вказане нерухоме майно; визнати за позивачем право власності на зазначені об`єкти нерухомості,визнати незаконним відступлення ПАТ "ВТБ Банк" права вимоги ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" за Договором про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року та Договором про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 30 листопада 2015 року в частині, що стосується зобов`язань [PERSON] та стягнути на її користь з ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" грошові кошти в розмірі 8081 гривень для відшкодування витрат на сплату судового збору та інші судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні та наданих ним письмових поясненнях від 21 січня 2021 року позовну заяву [PERSON] підтримав у повному обсязі та зазначив, що відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» як в редакції на день виникнення спірних правовідносин, тобто укладення між [PERSON] та ПАТ «ВТБ «Банк» договору іпотеки від 19 лютого 2008 року, так і на день звернення [PERSON] до суду із даним позовом передбачено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Отже, заявлена [PERSON] позовна вимога про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно на два об`єкти нерухомості є основною вимогою, а решта - похідними. Крім того вказав, що ст. 33 Закону України «Про іпотеку» №898-IV від 05.06.2003 року (далі - Закон №898) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Вказані положення Закону №898 знайшли своє відображення і у п.5.1 договорів іпотеки\~ №18-06/08ДИ та №18-06/08/ДИ1 від 19 лютого 2008 року (далі - Іпотечні договори), укладених між [PERSON] та ПАТ «ВТБ «Банк». Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.6.1 Іпотечних договорів). Оскільки Іпотечні договори між сторонами було укладено 19 лютого 2008 року, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року. Відповідно до статті 36 Закону №898, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Зауважив також, що [PERSON] укладаючи у 2008 році Іпотечні договори, не узгоджувала з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором - нотаріусом, відтак, таку згоду вона не надавала, а надала лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Представник позивача [PERSON] зазначив, що чинна на момент укладення іпотечних договорів редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору з цього приводу, чого зроблено не було. Відповідні зміни до статті 37 Закону України «Про іпотеку», якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені 25 грудня 2008 року, а отже, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами. Крім того, представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні наголосив, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом № 898, так і Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 щодо визначення ринкової вартості майна, за якою відбулося зарахування вимог, що унеможливлювало приватному нотаріусу, як державному реєстратору, проведення державної реєстрації права власності на предмети іпотеки за ТОВ ФК «Поліс». Тому, на думку представника позивача, такі реєстраційні дії проведені всупереч норм чинного законодавства та є підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] . Також представник позивача - [PERSON] вказує, що довідки іпотекодержателя про суму заборгованості за №387/1 та 387/1-2 від 19 липня 2016 року, що наявні у надісланих приватним нотаріусом Тишко І.О. на виконання ухвали суду про витребування доказів, не можна вважати тотожними висновку (звіту) суб`єкта оціночної діяльності щодо визначення ринкової вартості предметів іпотеки, оскільки вони підготовлені представником ТОВ ФК «Поліс» Кривутенком A.A. і констатують лише суму боргу [PERSON] станом на день їх складення, а, відповідно, не відповідають вимогам ст.12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року. Крім того, представник позивача - [PERSON] зауважив, що відповідно до п.5.1 Іпотечних договорів встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється способом за вибором іпотекодержателя. Так, первісний кредитор - ПАТ «ВТБ Банк», ще у 2012 році обрав та фактично реалізував судовий спосіб захисту щодо реалізації предмету іпотеки, доказом чому є рішення Смілянського міськрайонного суду від 19 липня 2012 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року, при цьому з Іпотечних договорів не вбачається права іпотекодержателя на реалізацію своїх правомочностей щодо реалізації декількох способів (їх множини) звернення стягнення на предмет іпотеки, тому застосування правонаступником ПАТ «ВТБ «Банк» - ТОВ «ФК «Поліс» позасудового способу реалізації предмету іпотеки, вважає порушенням умов договорів іпотеки від 19 лютого 2008 року. На підставі наведеного, представник позивача [PERSON] просив основну вимогу позивача про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно на два об`єкти нерухомості, яка на його думку, відповідає способу захисту цивільного права, передбаченому ст.37 Закону №898, так і позовні вимоги про визнання незаконним набуття права власності ТОВ ФК «Поліс» на вказані об`єкти нерухомості та визнання за [PERSON] права власності на ці ж об`єкти нерухомості, які є похідними, а також вимогу позивача про визнання незаконним відступлення права вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» в надісланих на адресу суду 23 березня 2017 року запереченнях на позовну заяву, заявлені позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі, посилаючись на те, що такі вимоги є безпідставними. Так, у вказаних запереченнях представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» пояснив, що дійсно 19 лютого 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] була укладена Генеральна угода №6, на підставі та на виконання якої між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитні договори № 18.62-06/08-СК від 09 липня 2008 року, № 18.24-06/08-СК від 21 лютого 2008 року, № 18.48-06/08-СК від 07 травня 2008 року та № 18.23-06/08-СК від 19 лютого 2008 року. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаними кредитними договорами 19 лютого 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 18-06/08-ДИ, посвідчений нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешеховоною A.B. за № 498 та Іпотечний договір № 18-06/08-ДИ1, посвідчений нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешеховоною A.B. за № 500. Предметами іпотеки за даними договорами є спірне нерухоме майно, а саме вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] . Представник відповідача вказує, що ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуло права вимоги за Кредитними договорами та прав іпотекодержателя за Договорами іпотеки на підставі: Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року та Додаткової угоди №1 від 27 листопада 2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, укладеного між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», посвідченого 30 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О, зареєстрованого в реєстрі за номером 2219 (далі Договори відступлення прав вимоги). При цьому, Договори відступлення прав вимоги в повній мірі відповідають нормам чинного законодавства України, були укладені між сторонами в належній формі та у встановленому порядку, містять усі істотні умови, що передбачені нормами права для договорів відповідного типу, для визнання недійсними таких правочинів відсутні підстави, встановлені статтями 203, 215 Цивільного кодексу України та статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» вказує, що в зв`язку із зміною кредитора у відповідних зобов`язаннях на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», 28 грудня 2015 року на адресу [PERSON] було\~ направлено повідомлення про відступлення права вимоги на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс». 25 травня 2016 року за вих. № 2.239 ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» направило на адресу [PERSON] вимогу про усунення порушень в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», яка отримана останньою особисто 01 червня 2016 року. В зв`язку з невиконанням [PERSON] вимоги про усунення порушень, ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» звернуло стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку на підставі застережень, що містяться в кожному з договорів іпотеки, які прирівнюються до договорів про задоволення вимог іпотекодержателя. Одночасно зауважив, що жодна норма чинного законодавства України не передбачає, що не інформування позичальника про зміну кредитора у зобов`язанні може бути підставою для визнання договору про відступлення прав вимоги за Кредитним договором недійсним. Так, згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно по положень ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Зазначена норма, як несприятливий наслідок визначає лише те, що в такому разі виконання боржником свого обов`язку на користь первісного кредитора є належним виконанням. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Однак, ні норми законодавства України, ні умови Кредитних договорів, ні умови Договорів іпотеки не містять переліку документів, які мають надаватися на підтвердження факту відступлення прав вимоги, лише передбачено обов`язок кредитора (нового чи первісного) повідомити боржника про таке відступлення прав вимоги. У випадку наявності будь-яких сумнівів щодо відступлення прав вимоги, боржник має право на отримання доказів переходу до нового кредитора прав вимоги за його зобов`язанням, при цьому запит щодо надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні не є підставою для припинення (в тому числі тимчасового) виконання зобов`язання. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законодавство України не передбачає. Таким чином, приписи наведених норм не позбавляють боржника обов`язку виконувати зобов`язання згідно його умов на користь первісного кредитора та не надають боржникові право на припинення (в тому числі тимчасове) виконання зобов`язання у разі не повідомлення його про заміну кредитора чи при ненаданні йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» зауважив, що позивач [PERSON] не сплачувала заборгованість за кредитними договорами як на користь ПАТ «ВТБ Банк», так і на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», а враховуючи, що неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє її від обов`язку погашення кредиту, ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» правомірно вжито заходи для стягнення такої заборгованості за рахунок предметів іпотеки у порядку, визначеному чинним законодавством України та умовами Договорів іпотеки. На думку представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», Побірченко Т.М. зробила помилковий висновок, що зобов`язання за кредитними договорами вважаються виконаними у зв`язку з поверненням їй ПАТ «ВТБ Банк» оригіналів документів, що підтверджують право власності останньої на предмети іпотеки, та на спростування таких висновків у поданих запереченнях на позовну заяву зазначив, що твердження позивача про виконання умов кредитних договорів, у зв`язку з передачею їй документів на предмет іпотеки, є хибними, оскільки зобов`язання за кредитними договорами нею не були виконані належним чином та заборгованість за кредитними договорами погашена не була. Крім того вказав, що твердження позивача про незаконне збільшення суми заборгованості є безпідставним, з огляду на те, що рішення суду, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки не було виконано, а заборгованість за кредитними договорами не була погашена, тому кредитором правомірно продовжувалось нарахування процентів згідно умов кредитних договорів до відступлення права вимоги на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», тобто до 27 листопада 2015 року. Таким чином, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки від 12 жовтня 2012 року, на яке посилається позивач, не було виконано належним чином, а заборгованість за кредитними договорами не була погашена, відтак ТОВ «Фінансовою компанією «Поліс» було обрано інший передбачений умовами Договорів іпотеки спосіб задоволення своїх вимог. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» зауважує, що у вимозі про усунення порушень, адресованій [PERSON] , ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» чітко зазначило про те, що у разі невиконання цієї вимоги, новий кредитор зверне стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі Договору іпотеки (шляхом передачі Новому кредитору права власності на Предмет іпотеки (набуття предмета іпотеки у власність Нового кредитора) або шляхом продажу Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу), за вартістю, визначеною на підставі оцінки Предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, з покладенням на Іпотекодавця оплати витрат, пов`язаних зі зверненням стягнення на Предмет іпотеки. Тим самим ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» попередило позивача про необхідність сплати заборгованості за кредитними договорами та про наслідки невиконання такої вимоги. При цьому жодними нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку Іпотекодержателя додатково отримувати від Іпотекодавця згоду на передачу права власності за наявності у Договорах іпотеки застереження, що відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Представник ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» вважає недоречним посилання позивача, на те, що застереження у Договорах іпотеки містить тільки загальну можливість звернення стягнення в такий спосіб, а не прямо передбачає перехід права власності, у зв`язку з чим немає підстав для реєстрації права власності, з огляду на зміст п. 6.1 розділу шостого кожного з Договорів іпотеки, в яких зазначено зокрема про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. При реалізації даного способу задоволення вимог Іпотекодержателя, Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки. На підставі викладених обставин представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. 15 червня 2020 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» до заперечень на позовну заяву [PERSON] про визнання права власності та визнання незаконним відступлення права вимоги, надані представником ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» Кривулею Р.В., відповідно до яких останній на спростування доводів позивача про те, що відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» отримав лише право на здійснення продажу від свого імені предмета Іпотеки на умовах ст. 38 Закону України «Про іпотеку» зазначив, що відповідно до п. 5.1. договорів іпотеки № 18-06/08-ДИ та № 18-06/08-ДИ1 сторонами було погоджене звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання (шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або шляхом продажу Предмету іпотеки Іпотекодержателем від свого імені). Також в зазначеному вище пункті було передбачене право Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки способом за вибором останнього. Згідно п. 6.3 Договорів іпотеки передбачено, що визначені розділом 5 цього договору способи задоволення вимог Іпотекодержателя не перешкоджають Іпотекодержателю застосувати інші встановлені законодавством способи звернення стягнення на Предмет іпотеки. Крім того, представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» зауважив, що позивач не заперечує про наявну в неї заборгованість перед кредитором та прямо про це зазначає в своїй позовній заяві: «Станом на 20 лютого 2012 року я не мала змоги виконувати зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків в зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість в розмірі 1 903 039 гривень 37 копійок». Це в свою чергу підтверджує, що позивач мала невиконане грошове зобов`язання перед кредитором, оскільки доказів на підтвердження виконання нею таких грошових зобов`язань нею не надано. Таким чином, на момент звернення стягнення на предмет іпотеки позивач не виконала рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області та не сплатила заборгованості за Кредитними договорами. Посилаючись на правову позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 березня 2020 року по справі № 202/30/17-ц представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» стверджує, що задоволення своїх вимог новим кредитором за рахунок іпотечного майна в позасудовому порядку, а саме із заявою про вчинення реєстраційних дій не суперечить положенням іпотечного договору та положенням Закону України «Про іпотеку», хоча при цьому рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконаним. Крім того, п. 6,1. кожного з іпотечних договорів встановлене наступне: «Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет Іпотеки. При реалізації даного способу задоволення вимог Іпотекодержателя, Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки». Зазначений вище пункт Іпотечних договорів кореспондується з ч. 1 ст. 37 Закону (в редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав), в якій зазначено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі». Таким чином, представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» в наданих додаткових поясненнях до заперечень підкреслює, що звернення стягнення на предмет іпотеки відповідало вимогам договору та законодавства, адже зазначене в Договорах іпотеки застереження містить не «загальну можливість» як на це вказує позивач, а передбачає конкретний порядок отримання права власності на предмет іпотеки у зв`язку з наявністю даного застереження, у спосіб, що не суперечить Закону. Зазначене твердження відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 21 лютого 2018 року по справі № 915/297/17, згідно якого: «Підставою набуття права власності на предмет іпотеки є не лише договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а й відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання». З приводу відступлення неналежної суми заборгованості представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» зазначив, що позивачем не врахована можливість нарахування 3 відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України на суму невиконаного основного зобов`язання, крім того, відступлений інший розмір суми заборгованості ніж зазначений в судовому рішенні не може слугувати підставою для визнання за позивачем права власності та визнання незаконним відступлення права вимоги, у зв`язку з тим, що у [PERSON] , було наявне не виконане грошове зобов`язання за Кредитними договорами, а питання про розмір цієї заборгованості не стосується питання визнання власності та визнання незаконним відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями. В наданих додаткових поясненнях до заперечень на позовну заяву [PERSON] про визнання права власності та визнання незаконним відступлення права вимоги поданих до суду 04 лютого 2021 року представником відповідача ТОВ «ФК «Поліс» Добжанським В.В., останні й зауважив, що\~ [PERSON] 21 січня 2021 року, тобто після закінчення підготовчого засідання по справі, було подано до суду письмові пояснення на подану нею позовну заяву, в яких позивач посилається на нові підстави позову, які не були вказані в позовній заяві, а саме те, що в матеріалах реєстраційної справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. щодо державної реєстрації права власності на предмети іпотеки були відсутні звіти про оцінку предметів іпотеки, а також вимога про усунення порушень за № 2-239 від 25 травня 2016 року (в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку») не містила інформації про вартість предметів іпотеки, яка мала бути погоджена з іпотекодавцем. Таким чином, представник відповідача ТОВ «ФК «Поліс» вважає, що подані [PERSON] письмові пояснення від 21 січня 2021 року фактично є прихованою заявою про зміну предмету і підстав позову, що суперечить ч. 3 ст. 49 ЦПК України. Крім того, зазначив, що чинне на момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії законодавство, а саме Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, не вимагало подання заявником звіту про оцінку майна. У вказаних письмових поясненнях представник відповідача ТОВ «ФК «Поліс» також не погоджується із твердженням позивача, про те, що чинна на момент укладення іпотечних договорів редакція статті 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору з цього приводу, чого зроблено не було. Відповідні зміни до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені 25 грудня 2008 року, а отже не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами. На спростування вказаних доводів позивача зазначив, що Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 644/3116/18 від 19 травня 2020 року зроблено наступний правовий висновок - відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV (ЗУ «Про іпотеку») звернення стягнення на предмет Іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Крім того, зі змісту правовідносин цієї справи не слідує, що сторони передбачили в договорі іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону. Отже, сторони договорів іпотеки керувалися загальними нормами визначеними законодавством, в тому числі ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», якою передбачено право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження. Представник відповідача ТОВ «ФК «Поліс» проти задоволення позову [PERSON] заперечував, просив у його задоволенні відмовити в підстав, що викладені в наданих письмових запереченнях. Представник відповідача ПАТ «ВТБ Банк» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. в судові засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. В свою чергу відповідач за первісним позовом ТОВ «ФК «Поліс» звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в якій просила суд стягнути з [PERSON] , доходи, які вона одержала з вбудованого-прибудованого нежитлового приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] за період з 12 вересня 2016 року по 12 березня 2019 року, в розмірі 150 000 гривень, оскільки остання продовжила користуватись вказаним нерухомим майном без достатніх правових підстав. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 березня 2020 року зустрічний позов ТОВ «ФК «Поліс» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. про визнання незаконним права власності, скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, визнання права власності та визнання незаконним відступлення права вимоги. Вимоги за первісним та зустрічним позовами об`єднані, оскільки\~ взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним. В обґрунтування зустрічного позову представник ТОВ «ФК «Поліс» вказує, що станом на день подачі зустрічної позовної заяви ключі від спірного нерухомого майна, а саме\~ вбудованого-прибудованого нежитлового приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] знаходяться у [PERSON] , що дає їй можливість незаконно користуватися даним нерухомим майном та отримувати з нього дохід, не будучи при цьому власником такого майна, що за своєю суттю, на думку позивача за зустрічним позовом ТОВ «ФК «Поліс», є безпідставно отриманими грошовими коштами. Натомість, позивач за зустрічним позовом ТОВ «ФК «Поліс» який є власником вказаного нерухомого майна, не має до нього доступу та можливості повноцінно ним володіти та користуватися. Відтак вважає, що відповідач [PERSON] порушує права позивача як власника нерухомого майна на володіння та користування своїм майном, зловживає своїм правом та ігнорує вимоги позивача про звільнення приміщення. У зв`язку із вищевикладеним, позивач за зустрічним позовом ТОВ «ФК «Поліс» просить суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] \~ доходи, які вона одержала або могла одержати від використання вищевказаного майна з часу, коли остання дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави, зокрема отримання вимоги про звільнення нерухомого майна, тобто за період з 12 вересня 2016 року по 12 березня 2019 року, що за приблизним підрахунком ТОВ «ФК «Поліс» становить 150 000 гривень. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні та у відзиві, надісланому на адресу суду 10 квітня 2020 року, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що позов пред`явлений позивачем за зустрічним позовом до неї як фізичної особи. У зв`язку із цим, [PERSON] вказує, що вона жодної копійки доходу від незаконного користування спірним об`єктом нерухомості не отримувала у вказаний ТОВ «ФК «Поліс» період часу, оскільки даний об`єкт нерухомості є нежитловим приміщенням і використовувати його для власних потреб як фізичної особи не є доцільним. У зв`язку із цим, цей об`єкт нерухомості в незначній мірі використовує фізична особа-підприємець [PERSON] . Саме у цього суб`єкта господарювання відкрито відповідний КВЕД 55.10: «Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщення». Таким чином, [PERSON] вважає, що вона як фізична особа, до якої ТОВ «ФК «Поліс» подало зустрічну позовну заяву, є неналежним відповідачем у цій справі, а тому, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є безумовною підставою до відмови у задоволенні такого позову, [PERSON] просить суд ухвалити відповідне судове рішення. Крім того, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] звертає увагу на те, що будь-яких належних і допустимих доказів тому, що саме вона як фізична особа отримала дохід від використання спірного об`єкту нерухомості у період часу із вересня 2016 по 12 березня 2019 року включно у розмірі 150000 гривень позивач за зустрічним позовом суду не надав. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] також зазначила, що починаючи із 25 січня 2017 року у встановленому процесуальним законодавством порядком, а саме ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 25 жовтня 2017 року було задоволено її заяву про забезпечення позову шляхом, заборони позивачу за зустрічним позовом ТОВ «ФК «Поліс» вчиняти будь-які дії відносно вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м, на [ADDRESS] , саме із підстав того, що нею обґрунтовано оскаржується перехід права власності на вказане майно у позасудовий спосіб від ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «ФК «Поліс» та скасування у зв`язку із цим відповідної державної реєстрації права власності за останнім на цей об`єкт нерухомості. З огляду на викладене, [PERSON] вважає помилковим\~ обґрунтування ТОВ «ФК «Поліс» щодо незаконного користування нею як фізичною особою вказаним об`єктом нерухомості, а відповідно і застосування до цих правовідносин кондикції (ст. 1212 та 1214 ЦК України). Відтак просила в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити повному обсязі. У наданій відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву, яка надійшла на адресу суду 05 травня 2020 року, представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] зазначив, що вважає надані відповідачем заперечення абсурдними та такими, що спростовують власну правову позицію позивача у справі, зокрема за логікою позивача в частині пред`явлення позовних вимог до ТОВ «ФК «Поліс» про визнання права власності на готель вона є неналежним позивачем, оскільки такий позов мав пред`являтись фізичною особою підприємцем [PERSON] а не фізичною особою [PERSON] і взагалі до господарського суду. Так, представник позивача за зустрічним позовом вказує, що фізична особа та фізична особа підприємець це єдина особа, тому обов`язок виконати позовні вимоги ТОВ «ФК «Поліс» лежить на особі [PERSON] \~ незалежно від того використовувала вона це майно з юридичним статусом фізичної особі-підприємця чи без нього, відтак вона є належним відповідачем. Позивач за зустрічним позовом вважає вказані доводи [PERSON] не обгрунтованими та такими, що зроблені у зв`язку з недостатнім дослідженням законодавства та бажанням відповідача уникнути встановленої законом відповідальності за неправомірні дії. З огляду на вказане, твердження відповідача про отримання ним доходу не як фізичною особою, а як фізичною особою-підприємцем та твердження про неналежного відповідача мають бути, на думку представника позивача, відхилені судом, як такі, що не відповідають нормам матеріального права. Також, вважає, що наявність судового спору з приводу переходу права власності на спірний об`єкт нерухомості та ухвала Смілянського міськрайонного суду від 25 жовтня 2017 року року про заборону ТОВ «ФК «Поліс» вчиняти будь-які дії з об`єктом нерухомості жодним чином не позбавляла позивача права власності на цей об`єкт нерухомості та не надає права [PERSON] використовувати вказане майно для отримання та збереження нею доходу. Таким чином, на думку представника позивача за зустрічним позовом, той факт, що наразі в провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебуває справа в якій вирішується питання про визнання за відповідачем права власності, для забезпечення розгляду, якої вжито заходи забезпечення позову не може бути підставою для відмови у задоволенні заявленого ТОВ «ФК «Поліс» позову, оскільки вжиті заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, не встановлюють жодних фактичних обставин, більш того не встановлюють жодних правових підстав для перебування Відповідача у нерухомому майні власником, якого є ТОВ «ФК «Поліс». Так, предметом позову у даній справі є усунення перешкод ТОВ «ФК «Поліс», як власнику майна у здійсненні користування та розпоряджання своїм майном (в тому числі вжиття заходів збереження майна) з боку незаконних дій відповідача [PERSON] , які виражаються у безпідставному користуванні і здійсненні господарської діяльності майновими активами ТОВ «ФК «Поліс» та відмови у звільнені такого нерухомого майна. На підставі наведеного представник ТОВ «ФК «Поліс» просив стягнути з [PERSON] , доходи, які вона одержала з вбудованого-прибудованого нежитлового приміщення першого та другого поверхів - загальною площею 260,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , за період з 12 вересня 2016 року по 12 березня 2019 року, в розмірі 150 000 гривень. Представник відповідача за зустрічним позовом Петренко О.В. в судовому засіданні та в наданих письмових поясненнях, від 21 січня 2021 року проти задоволення зустрічної позовної заяви також заперечував, просив у її задоволенні відмовити, та зауважив що будь-яких належних і допустимих доказів тому, що саме [PERSON] як фізична особа отримала дохід від використання спірного об`єкту нерухомості у період часу із вересня 2016 по 12 березня 2019 року включно у розмірі 150000 гривень позивач за зустрічним позовом суду не надав, хоча згідно положень ст.81 ЦПК України саме на сторону позивача покладено процесуальний обов`язок доказування відповідними засобами доказування тих обставин, на які ця сторони посилається як на підставу своїх вимог. Тому просив суд у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити повністю з підстав, викладених вище. В задоволенні зустрічного позову представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] просив відмовити, оскільки зустрічні позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, зокрема не до суб`єкта підприємницької діяльності, [PERSON] , якою використовувалося спірне майно в процесі здійснення нею господарської діяльності. Заслухавши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази,\~ дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України\~ визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~ Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Судом встановлено, що 19 лютого 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду №6, в рамках якої відкрито кредитні договори № 18.23-06/08-СК від 19 лютого 2008 року, № 18.24-06/08-СК від 21 лютого 2008 року, № 18.48-06/08-СК від 07 травня 2008 року та № 18.62-06/08-СК від 09 липня 2008 року. В забезпечення виконання зобов`язання за Генеральною угодою та кредитними договорами, укладеними в рамках цієї угоди між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк»\~ було укладено іпотечні договори № 18-06/08-ДИ та 18-06/08-ДИ1 від 19 лютого 2008 року, посвідчені приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешехоновою А.В., відповідно до яких [PERSON] передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме: - вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; - квартиру [ADDRESS] . Станом на 20 лютого 2012 року [PERSON] не виконала зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків, в зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість в розмірі 1903039 гривень 37 копійок. У зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе кредитних зобов`язань рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 липня 2012 року вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 18.23-06/08-СК від 19 лютого 2008 року, № 18.24-06/08-СК від 21 лютого 2008 року. №18.48-06/08-СК від 07 травня 2008 року, №18.62-06/08-СК від 09 липня 2008 року в рамках Генеральної угоди № 6 від 19 лютого 2008 року, укладеними між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , в розмірі 1903039 гривень 74 копійки звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 24 листопада 2005 року виконавчим комітетом Смілянської міської ради, та на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 4806, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «ВТБ Банк» шляхом проведення прилюдних торгів, при цьому початкова ціна продажу встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності чи незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 липня 2012 року у даній справі у частині визначення способу реалізації предмета іпотеки змінено: з проведення прилюдних торгів, на - застосування процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час застосування процедури продажу. На підставі Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року та Додаткової угоди №1 від 27 листопада 2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, укладеного між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», посвідченого 30 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О, зареєстрованого в реєстрі за номером 2219, ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуло права вимоги за вказаними Кредитними договорами та прав іпотекодержателя за Договорами іпотеки. В зв`язку із зміною кредитора у відповідних зобов`язаннях на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», 25 травня 2016 року за вих. № 2.239 ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» направило на адресу [PERSON] вимогу про усунення порушень в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», яка отримана останньою особисто 01 червня 2016 року (Том 2 а.с. 50). В зв`язку з невиконанням [PERSON] вимоги про усунення порушень, ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» використало ще один спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - позасудовий, шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку на підставі застережень, що містяться в кожному з договорів іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» з метою проведення державної реєстрації права власності на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. та подано наступні документи: - заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності); - документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та внесення плати за надання інформації з ДРРП; - іпотечний договір №18-06/08 ДИ1, укладений для забезпечення виконання зобов`язань за Генеральною угодою №6 від 19.02.2008р. та Кредитними договорами між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , який 19 лютого 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешехоновою А.В., зареєстрований в реєстрі за №500, іпотечний договір №18-06/08-ДИ, укладений для забезпечення виконання зобов`язань за Генеральною угодою №6 від 19 лютого 2008 року та Кредитними договорами між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , який 19 лютого 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешехоновою А.В., зареєстрований в реєстрі за №498, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, предметом за якими є нерухоме майно: вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів (в літ. «А») - загальною площею 260,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] , яка складається з 2-х жилих кімнат, загальною площею - 39,2 кв.м., жилою - 25,2 кв.м.; - договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, посвідчений 30 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., зареєстрований в реєстрі за №2219, у відповідності до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» одержало у повному обсязі належні ПАТ «ВТБ Банк» права іпотекодержателя за Договором іпотеки; - копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», як іпотекодержателя (копія вимоги про усунення порушень №2.239 від 25 травня 2016 року) з доказами вручення; - документи, що підтверджують оплату послуг поштового зв`язку та опис переданих Укрпоштою документів (письмова вимога про усунення порушень, надісланої ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», як іпотекодержателя (копія вимоги про усунення порушень №2.239 від 25 травня 2016 року); - документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання Іпотекодавцем та Боржником письмової вимоги іпотекодержателя (рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень); - генеральну угоду №6 від 19 лютого 2008 року, укладену між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] ; - кредитний договір №18/23-06/08-СК від 19 лютого 2008 року, укладений між\~ ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , з договором про внесення змін №1 від 20 серпня 2009 року, Договором про внесення змін №2 від 01 лютого 2010 року; - кредитний договір №18.24-06/08-СК від 21 лютого 2008 року, укладений між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , з Договором про внесення змін №1 від 20 серпня 2008 року, Договором про внесення змін №2 від 08 вересня 2010 року; - кредитний договір\~ №18.48-06/08-СК від 07 травня 2008 року, укладений між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , договором про внесення змін №1 від 20 серпня 2009 року, Договором про внесення змін №2 від 08 вересня 2010 року; - кредитний договір №18.62-06/08-СК від 09 липня 2008 року, укладений між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], з Договором про внесення змін №1 від 20 серпня 2009 року, Договором про внесення змін №2 від 08 вересня 2010 року; - договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року та Додаткову угоду №1 від 27 листопада 2015 року по Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015р., у відповідності до умов яких до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» перейшли права вимоги за Кредитними договорами та договорами забезпечення; - лист ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» №387/1 від 19 липня 2016 року щодо повідомлення [PERSON] про зміну кредитора та іпотекодержателя, наявність непогашеної заборгованості за Генеральною угодою та Кредитними договорами станом на день звернення та чинність (дійсність) іпотеки згідно Договорів іпотеки; - документи, що підтверджують оплату послуг поштового зв`язку та опис переданих Укрпоштою документів - повідомлення про відступлення права вимоги на ТОВ «Фінансова компанія «Поліс»; - установчі документи ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та документи, що підтверджують повноваження та особу його представника. На підставі поданих документів відповідачем, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Поліс»\~ №30534532 від 19 липня 2016 року та №30534465 від 19 липня 2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону №1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 57 Порядку №1127 також визначений вичерпний перелік документів для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав на підставі договору іпотеки, що є імперативною вимогою. ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» при поданні відповідного пакету документів державному реєстратору для здійснення державної реєстрації прав власності на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки було подано відповідний пакет документів, що підтверджується матеріалами справи. Вважаючи дії державного нотаріуса Тишко І.О. протиправними позивач [PERSON] оскаржувала їх в порядку адміністративного судочинства. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (Том 2 а.с. 10-17). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі №826/15842/16 визнано протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. щодо прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30534532 від 19 липня 2016 року та індексний номер 30534465 від 19 липня 2016 року. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ\~ «ФК «Поліс» на вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів площею 260,8 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Поліс» на квартиру [ADDRESS] загальною площею 39,2 кв.м. (Том 2 а.с. 208-210). Постановою Верховного Суду від 21 березня 2019 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі №826/15842/16, а провадження у цій справі закрито.\~ Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позов спрямований на захист майнового права позивача і зазначена категорія справ відноситься до спорів щодо права на предмет іпотеки, тобто про право цивільне, має приватноправовий характер і, як наслідок, підлягає розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.\~ (Том 3 а.с.112-120). Стосовно доводів позивача за первісним позовом про визнання незаконним відступлення права вимоги, в зв`язку з ненаданням останній копій відповідних договорів відступлення, суд зазначає наступне. Позиція позивача в частині вказаних підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину згідно зі статтями 203, частини 1 статті 215 ЦК України зводиться до порушення сторонами цього правочину (відповідачами) статті 516 ЦК України через неповідомлення позивача як боржника про відступлення права вимоги за Кредитним договором та забезпечувальними угодами). Суд не погоджується із вказаною позицією з огляду на таке. Згідно статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до частини 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже отримання згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні є обов`язковою передумовою здійснення такої заміни, якщо ця умова погоджена сторонами договору, за яким здійснюється заміна кредитора, або така умова прямо визначена законом. Частиною 2 статті 516 ЦК України передбачено, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Отже законодавець відокремлює надання боржником згоди на заміну кредитора у зобов`язанні та письмове повідомлення боржника про таку заміну, а відповідно і визначає різні правові наслідки недотримання вказаних вимог. Відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні, якщо обов`язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі частини першої статті 203 Цивільного кодексу України договору про відступлення права вимоги, оскільки у такому випадку договір про відступлення права вимоги суперечить приписам частини першої статті 516 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 904/11838/16. Як встановлено судом ні Кредитним договором, ні забезпечувальними угодами (застави майнових прав та іпотеки), не передбачено такої умови, як отримання згоди позивача (як боржника за зобов`язанням) на заміну кредитора у цьому зобов`язанні у розумінні частини 1 статті 516 ЦК України. Неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні за викладених обставин не має наслідком недійсність правочину про заміну кредитора, однак тягне за собою ризик настання для нового кредитора несприятливих наслідків, зокрема визначених частиною 2 статті 516 ЦК України та частиною 2 статті 518 ЦК України. Таким чином, позивач, поки вона не була письмово повідомлена про заміну кредитора не звільнялася від виконання зобов`язання на користь первісного кредитора. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законодавство України не передбачає. Таким чином, жодна норма чинного законодавства України не передбачає, що не інформування позичальника про зміну кредитора у зобов`язанні може бути підставою для визнання договору про відступлення прав вимоги за Кредитним договором недійсним. Фактично, приписи ані наведених норм, ані інших норм чинного законодавства України, ані умов Кредитних договорів та/або Договору іпотеки не позбавляють боржника обов`язку виконувати зобов`язання згідно його умов на користь первісного кредитора та не надають боржникові право на припинення (в тому числі тимчасове) виконання зобов`язань у разі не повідомлення його про заміну кредитора чи при не наданні йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідна правова позиція щодо наслідків не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні була визначена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Доказів на підтвердження факту сплати заборгованості на користь ПАТ «ВТБ Банк», чи на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», позивачем не надано, а враховуючи, що неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі, суд вважає, що ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» правомірно було вжито заходів для стягнення такої заборгованості за рахунок предметів іпотеки у порядку, визначеному чинним законодавством України та умовами Договорів іпотеки. Судом також встановлено, та не заперечувалось сторонами, що на вимогу [PERSON] останній було надано копії витребуваних документів щодо відступлення права вимоги, відтак суд вважає твердження позивача за первісним позовом щодо ненадання копій доказів відступлення права вимоги необґрунтованим, крім того жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що такі копії повинні надаватись нотаріально засвідченими то відповідно відсутні підстави в розумінні ст. 203 ІІКУ для визнання Договорів відступлення недійними. З приводу відступлення неналежної суми заборгованості слід зазначити, що твердження позивача про незаконне збільшення суми заборгованості є безпідставним, з огляду на те, що рішення суду не було виконано, а заборгованість за Кредитними договорами не була погашена, при цьому позивачем не врахована можливість нарахування 3 відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України на суму невиконаного основного зобов`язання, крім того, відступлений інший розмір суми заборгованості ніж зазначений в судовому рішенні не може слугувати підставою для визнання за позивачем права власності та визнання незаконним відступлення права вимоги, у зв`язку з тим, що у [PERSON] , було наявне не виконане грошове зобов`язання за Кредитними договорами, а питання про розмір цієї заборгованості не стосується питання визнання власності та визнання незаконним відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями. Схожий висновок був зазначений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.04.2020 року по справі № 755/21962/15: «Доводи позивача щодо різної суми заборгованості, зазначеної ТОВ «Кредитні ініціативи» у вимозі та у повідомленні про задоволення вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а також щодо відсутності доказів проведення оцінки спірного нерухомого майна на момент набуття на нього права власності не є предметом розгляду даної справи». Доводи позивача з приводу того, що зобов`язання за Кредитними договорами вважаються виконаними у зв`язку з поверненням їй Банком оригіналів документів, що підтверджують право власності на Предмет іпотеки не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки доказів на підтвердження погашення заборгованості надано не було. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦКУ зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з п. 5.3 Генеральної угоди цей договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим договором та кредитними договорами, які є невід`ємною частиною цього договору. Згідно з п. 5.1 кожного з Кредитних договорів Позичальник зобов`язаний повернути Банку кредит та сплатити проценти за користування кредитом в повному обсязі, в строки та у порядку, встановлених Кредитним договором. Відповідно до п.9.3 кожного з Кредитних договорів (згідно п. 2.1 кожного з Кредитних договорів є невід`ємною частиною Генеральної угоди) Кредитний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. У відповідності до п. 8.5 Договорів іпотеки, сторони встановили, що при частковому виконанні забезпечених іпотекою зобов`язань іпотека та її предмет зберігаються у повному обсязі. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека є дійсною до припинення основного зобов`язання. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України). Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону). З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Аналогічні висновки вже сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 14-20, 57-60 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц. Частина перша статті 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону). Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону). Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса (близькі за змістом висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17). Крім того, пунктом 5.1 кожного з Договорів іпотеки сторони погодили право Іпотекодержателя на вибір будь-якого передбаченого законодавством способу звернення стягнення на Предмет іпотеки. Крім того у п. 6.3 Договорів іпотеки зазначено, що визначені розділом 5 цього договору способи задоволення вимог Іпотекодержателя не перешкоджають Іпотекодержателю застосувати інші встановлені законодавством способи звернення стягнення на Предмет іпотеки. Пунктом 6.1 Договорів іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. При реалізації даного способу задоволення вимог Іпотекодержателя, Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки. Крім того, відповідач за зустрічним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Поліс»\~ у\~ вимозі про усунення порушень, направленій на адресу позивача [PERSON] зазначило про те, що у разі невиконання цієї вимоги новий кредитор зверне стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі Договору іпотеки (шляхом передачі Новому кредитору права власності на Предмет іпотеки (набуття предмета іпотеки у власність Нового кредитора) або шляхом продажу Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу) за вартістю, визначеною на підставі оцінки Предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, з покладенням на Іпотекодавця оплати витрат, пов`язаних зі зверненням стягнення на Предмет іпотеки» (Том 2 а.с. 46-48 ). Відтак позивач [PERSON] була належним чином повідомлена про необхідність сплати заборгованості за Кредитними договорами на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та про наслідки невиконання такої вимоги. Таким чином, оскільки рішення суду про звернення стягнення на Предмет іпотеки від 12 жовтня 2012 року, не було виконано, а заборгованість за Кредитними договорами позивачем погашена не була, відтак ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було правомірно обрано інший передбачений умовами Договорів іпотеки спосіб задоволення своїх вимог. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 березня 2020 року по справі № 202/30/17-ц при розгляді подібних правовідносин. Твердження позивача про те, що застереження містить тільки загальну можливість звернення стягнення в такий спосіб, а не прямо передбачає перехід права власності, що в свою чергу не може бути підставою для реєстрації права власності є помилковими у зв`язку з тим, що кожним з Договорів іпотек, передбачений п. 6,1. яким встановлена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет Іпотеки. При реалізації даного способу задоволення вимог Іпотекодержателя, Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки. Зазначений вище пункт Іпотечних договорів кореспондується з ч. 1 ст. 37 Закону (в редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав), в якій зазначено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки відповідало вимогам договору та законодавства, адже зазначене в Договорах іпотеки застереження містить не «загальну можливість» як на це вказує позивач, а передбачає конкретний порядок отримання права власності на предмет іпотеки у зв`язку з наявністю даного застереження, у спосіб, що не суперечить Закону. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року по справі № 915/297/17 в якій зазначене що підставою набуття права власності на предмет іпотеки є не лише договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а й відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Застереження у даному випадку, прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом. Іпотечне застереження містить правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Обставина, що перехід права відбудеться в майбутньому в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, є обставиною, яка обумовлює виникнення права власності (передачу майна) залежно від стану виконання зобов`язань за договором. Зважаючи на висновки Верховного Суду, норми Закону та погодженні сторонами пункти Іпотечних договорів судом встановлено, що правомочність з приводу отримання права власності на предмет іпотеки була передбачена Іпотечними договорами у відповідності до законодавства та є правом кредитора, а не загальною можливістю. Крім того, відступлений інший розмір суми заборгованості ніж зазначений в судовому рішенні від 12 жовтня 2012 року про звернення стягнення на іпотечне майно не може слугувати підставою для визнання за позивачем [PERSON] права власності на нього та визнання незаконним відступлення права вимоги, у зв`язку з тим, що у останньої було наявне не виконане грошове зобов`язання за Кредитними договорами, а питання про розмір цієї заборгованості не стосується питання визнання власності та визнання незаконним відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями. Схожий правовий висновок був зазначений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року по справі № 755/21962/15, відповідно до якого доводи позивача щодо різної суми заборгованості, зазначеної у вимозі та у повідомленні про задоволення вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а також щодо відсутності доказів проведення оцінки спірного нерухомого майна на момент набуття на нього права власності не є предметом розгляду даної справи. Аналізуючи доводи позивача щодо проведення державної реєстрації права власності на предмети іпотеки за відсутності звіту про оцінку предметів іпотеки, а також те, що вимога про усунення порушень за № 2-239 від 25 травня 2016 року не містила інформації про вартість предметів іпотеки, яка мала бути погоджена з іпотекодавцем, суд зазначає наступне. Питання вчинення оскаржуваної реєстраційної дії було врегульовано Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, при цьому чинне на момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії законодавство не вимагало подання звіту про оцінку майна. Так, відповідно до п. 57 Порядку державної реєстрації, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: -\~ копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; -\~ документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; -\~ заставна (якщо іпотечним договором передбачено и видачу). Таким чином Порядком державної реєстрації не було передбачено подання заявником звіту про оцінку предмету іпотеки чи будь-яких інших відомостей про вартість предмета іпотеки. Аналогічні правові висновки зроблено Верховним Судом у постанова від 15 жовтня 2020 року № 754/10648/18. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність порушення майнових прав позивача. Доводи позивача та його представника суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення саме відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» до цивільної відповідальності, а отже, не дають і достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог. У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~ Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог. Щодо заявлених ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» зустрічних позовних вимог до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих нею грошових коштів - доходів, які вона одержала з вбудованого-прибудованого нежитлового приміщення першого та другого поверхів за адресою: [ADDRESS] , продовжуючи користуватись вказаним нерухомим майном без достатніх правових підстав, за період з 12 вересня 2016 року по 12 березня 2019 року, в розмірі 150 000 гривень судом встановлено наступне. Так, зі змісту зустрічної позовної заяви ТОВ «ФК «Поліс» вбачається, що підставою його звернення до суду стало те, що, на думку позивача за зустрічним позовом, відсутність ключів у нього дає можливість [PERSON] незаконно користуватись об`єктом нерухомості та отримувати з нього дохід, не будучи при цьому власником такого майна, що за своєю суттю є безпідставно отриманими грошовими коштами. Розмір таких коштів, позивачем за зустрічним позовом визначено у сумі 150000 гривень, тобто по 5000 гривень щомісячно. Разом з тим, будь-яких належних і допустимих доказів тому, що саме [PERSON] отримала дохід від використання об`єкту нерухомості у період часу із вересня 2016 року по 12 березня 2019 року включно саме у розмірі 150000 гривень позивачем за зустрічним позовом суду не надано, хоча згідно положень ст.81 ЦПК України саме на сторону позивача покладено процесуальний обов`язок доказування відповідними засобами доказування тих обставин, на які ця сторони посилається як на підставу своїх вимог. Відтак, позивач не довів, що є причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача [PERSON] та шкодою завданою майновим інтересам позивача, а тому суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не порушила права та охоронювані законом інтереси позивача. Окрім того, посилання представника позивача за первісним позовом [PERSON] про пред`явлення зустрічних позовних вимог до неналежного відповідача, зокрема до фізичної особи, а не до суб`єкта підприємницької діяльності, [PERSON] , спростовуються відсутністю в матеріалах справи будь-яких документів на підтвердження того, що позивач є суб`єктом підприємницької діяльності, а спірне майно використовувалося нею в ході здійснення підприємницької діяльності. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих нею грошових коштів також є недоведеними, у зв`язку з чим у їх задоволенні\~ слід відмовити повністю. При цьому, підстави для відшкодування позивачу за зустрічним позовом понесених судових витрат також відсутні, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. Відповідно до положень ч.ч. 9,10 ст. 158\~ ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Відтак, заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Смілянського міськрайонного суду\~ від 25 січня 2017 року, а саме арешт та заборону ТОВ «Фінансова\~ компанія «Поліс» вчиняти будь-які дії відносно вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення першого та\~ другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м. по [ADDRESS] ,\~ та квартири [ADDRESS] слід скасувати, при цьому заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили даним рішенням суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed