Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з вересня 2001 року. За час шлюбу ними придбано за спільні кошти майно, а саме: нежитлове приміщення ресторану-бару "[INFO]", розташованого в [ADDRESS], площею 478,3 кв.м; земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0.0958 га для обслуговування будівлі, легковий автомобіль "BMW 530 D" 2007 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] та грошовий вклад відкритий 12.01.2016 року на ім'я відповідача у Болехівському відділенні ПАТ "Ідея Банк" на загальну суму 63000 грн. Ураховуючи те, що все це майно придбано у шлюбі, позивач вважає, що його необхідно розділити порівну та визнати за нею право власності на ? частину приміщення ресторану - бару «[INFO]», ? частину земельної ділянки для обслуговування цієї будівлі та ? частину грошового вкладу. Легковий автомобіль просить присудити відповідачу, стягнувши з нього в її користь ? частину його вартості. В процесі розгляду справи позивач уточнювала позовні вимоги і в остаточній редакції просила визнати вище вказане майно, придбане за час шлюбу, майном подружжя, поділивши його та визнавши за нею право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі "А", площею 924,6 кв.м. та допоміжної будівлі «Б», площею 18.8 кв.м в [ADDRESS] та на ? частину земельної ділянки, площею 0.0958 га, кадастровий номер [NUMBER], розмішеної за цією ж адресою. Із врахуванням того, що в ході розгляду справи відповідач відчужив автомобіль "BMW 530 D" без її згоди та достроково повернув собі грошовий вклад, то виходячи із середньої ринкової вартості такого типу транспортного засобу в сумі 533983,71 грн., просила стягнути з відповідача грошову компенсацію належної їй ? частки майна подружжя: автомобіля - 266991,85 грн. та грошового вкладу 31500.00 грн., всього 298491,85 грн. та судові витрати (т.3 а.с.87-90). Відповідач [PERSON], заперечуючи позовним вимогам, в свою чергу звернувся із зустрічним позовом ( т.1 а.с.113-115), в якому спочатку просив відмовити позивачу в позові та визнати за ним право особистої власності на нежитлову будівлю (А), площею 924,6 кв.м. та допоміжну будівлю (Б), площею18,8 кв.м. в [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровим номером [NUMBER], площею 0,959 кв.м., розміщену за вказаною адресою. Такі вимоги обґрунтовував тим, що вказане майно придбане не за спільні кошти подружжя, як про це стверджує його колишня дружина, а за рахунок його особистих коштів. Крім того, частина спірного майна набута і використовується ним виключно як суб'єктом підприємницької діяльності. Зокрема, вказує на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2005 року він придбав нежитлову будівлю «[INFO]», площею 478,30 кв.м. за ціною 34200.00 грн. Для здійснення реконструкції придбаного нежитлового приміщення ( кошторисна вартість якого становила 2515174.00 грн.) та придбання земельної ділянки з метою залучення коштів між ним, як суб'єктом підприємницької діяльності (взятого на облік в Долинській ОДПІ з 12.10.2005 року) та [PERSON] укладено 25.10.2006 року договір про співінвестування будівництва «[INFO]», за умовами якого [PERSON] здійснює фінансування робіт із реконструкції будівлі для створення цілісного майнового комплексу ресторану - готелю для подальшого ведення спільної підприємницької діяльності, а після введення об'єкта в експлуатацію право власності оформляється за ними в рівних частках. Також ним залучено і позикові кошти: 19.10.2007 року він позичив у [PERSON] 10000 доларів, а 21.01.2013 року у [PERSON] - 55000 доларів, що підтверджено розпискою та договором позики, які використані на придбання меблів, обладнання, придбання земельної ділянки ( т.1 а.с.115). Посилаючись на те, що зобов'язання щодо повернення позикових коштів та передачі у власність частини приміщення за умовами договорів будуть виконуватися ним одноособово, оскільки дружина [PERSON] не погоджувала підписання таких договорів , то вважає, що такі витрати є особистим вкладом в придбання та реконструкцію вказаної нежитлової будівлі. Вказує на те, що внаслідок проведення реконструкції на підставі дозволу від 23.11.2007 року (який продовжений до 01.03.2010 року через фінансові труднощі) нежитлове приміщення ресторану зазнало істотних змін щодо поверховості, площі, вартості. Після введення об'єкта в експлуатацію йому 29.10.2013 року видано свідоцтво про право власності на це нерухоме майно. А тому, враховуючи, що всі роботи по реконструкції будівлі виконано за його особисті кошти, в т.ч. і від підприємницької діяльності, позикові кошти, залучені кошти в рамках реалізації договору про співінвестування, вважає, що необхідно за ним визнати право приватної власності на нежитлове приміщення ресторану «[INFO]» та земельну ділянку, необхідну для обслуговування вказаної будівлі. В подальшому [PERSON] після проведеної будівельно-технічної експертизи уточнив позовні вимоги щодо спірного майна: будівлі та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Зокрема, зазначив, що оскільки експертом визначено, що вартість будівельних робіт, проведених після 30 вересня 2005 року та використаних матеріалів під час реконструкції вказаної будівлі становить 4561699.00 грн., а вартість самої будівлі становить 5120054.00 грн., то вважає що різниця в сумі 558355.00 грн. або в процентному відношенні -11% є спільною сумісною власністю, яка і підлягає поділу (кожному по 5,5%). А решта частки у вартості майна є його особистою приватною власністю. Тому просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на 89/100 частин нежитлової будівлі, загальною площею 924,6кв.м. (А) та допоміжної будівлі (Б), площею 18.8 кв.м. та 89/100 частин земельної ділянки, площею 0,958 кв.м. в [ADDRESS] Щодо іншого майна - автомобіля та грошового вкладу, то вважає, що вказане взагалі не підлягає поділу, оскільки придбано за його особисті кошти. Так, грошовий вклад, відкритий на його ім"я 12.01.2016 року у Болехівському відділенні "Ідея банк" на суму 63000 грн. внесений ним особисто на рахунок в банку після встановлення режиму окремого проживання з позивачкою з квітня 2015 року, про що зазначила сама [PERSON] в позовній заяві про розірвання шлюбу. Щодо автомобіля "BMW ", то внаслідок експлуатації він зазнав значних пошкоджень і потребував дорогого ремонту, вартість якого становила згідно накладної від 29.04.2016 року 145449грн. У зв"язку з цим автомобіль був проданий 06.05.2016року за 133000 грн. Однак, судовий експерт, проводячи оцінку вартості транспорного засабу без його огляду, виходив із середніх ринкових цін без врахування технічного стану автомобіля. Причому, така оцінка визначена на день проведення експертизи, в той час, як автомобіль був відчужений в травні 2016 року і саме в цей день він отримав кошти від продажу, які могли бути предметом поділу. Сумнівним у висновку експерта є посилання на реєстраційний номер автомобіля [NUMBER], якого на день проведення експертизи не існувало, так як був знятий із реєстраційного обліку, а попередній державний номер - знищений. Тому вважають, що у випадку коли суд візьме до уваги вказаний висновок від 07.09.2017 року, то необхідно зменшити визначену експертом вартість спірного авто на вартість ремонтних робіт та придбання комплектуючих на суму 145449 грн. і вартість спірного авто не може перевищувати 388534,71 грн. Ухвалою суду 18.08.2016 року перевісний та зустрічний позови об'єднані в одне провадження (т.1 а.с.239). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги з вищевикладених обставин та заперечила щодо задоволення зустрічних вимог. Додатково пояснила, що спірне приміщення сторони придбали у батька позивача за низькою ціною, щоб вкласти гроші (заощадження) подружжя і отримувати дохід. Згодом вирішили розширити бізнес і відкрити ресторан. Тому все майно, яке позивач просить поділити, є майном подружжя і підлягає поділу порівну, адже придбано за кошти подружжя. З 2004 року по весну 2016 року [PERSON] працювала постійно, останні роки на керівних посадах, зокрема, керівником ПАТ «Ідея Банк» та мала достатні доходи. Всі зароблені кошти вкладала у реконструкцію вказаного приміщення, а також фінансово допомагали її батьки. В той час, як [PERSON] працював періодично і не на повну ставку. А до роботи в банку позивач здійснювала догляд за двома дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Щодо зустрічного позову, то зазначила, що тільки із його змісту довідалася про договір співінвестування будівництва, який ніби-то укладений між [PERSON] та його батьком [PERSON] 25.10.2006 року. У цьому договорі не зазначено ні розмір грошових коштів-інвестицій, ні графіку інвестування, ні загальну площу інвестування. В договорі зазначено, що після введення будинку в експлуатацію (п.4.2) право власності на нього реєструється за ними у рівних частках. Проте всупереч цьому, 29.10.2013 року [PERSON] оформив право власності на спірне майно лише на себе і його батько, як інвестор, до цього часу не оспорював право власності на цю будівлю. Окрім того, такий договір суперечить п.8 ЗУ « Про інвестиційну діяльність», так як [PERSON] не надав доказів сплати податку на прибуток інвестора будівництва, розміру інвестицій, подачі фінансовим органам декларації про обсяги і джерела здійснення ним інвестування. Разом з тим, при вирішенні справи про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, відповідач у запереченні стверджував про те, що він утримує своїх батьків (тобто інвестора будівництва). Викликають сумніви і наданий [PERSON] договір позики від 21.01.2013 року на суму 55000 доларів США та розписка про позику грошей від 19.10.2007 року на суму 10000 доларів ( про які вона теж довідалась тільки в суді), позичальником є рідний брат відповідача - [PERSON], який не взмозі пояснити походження таких заощаджень, так як працює лікарем-травматологом Болехівської ЦМЛ. На час написання договору позики нерухоме майно вже було придбане. При цьому для з"ясування давності написання таких документів, [PERSON] відмовився надати оригінали для проведення судово-технічної експертизи. Вважає, що немає логіки в тому, що [PERSON] власні кошти не використовує, ставить їх на депозит в ПАТ «Банк Ідея», разом з тим позичає кошти у брата. Такі дії відповідача свідчать про те, що він хоче уникнути поділу майна. На інші договори, які він укладав, позивач надавала згоду, в т.ч. на придбання вказаного приміщення та земельної ділянки у нотаріуса. Тому і на ці боргові зобов'язання вона повинна була надати згоду, адже вони виходять за межі побутових. Вважає, що у відповідності до ст.60 СК України є доведеним факт набуття вказаного майна (нежитлового приміщення та земельної ділянки) та проведену реконструкцію будівлі за час шлюбу за спільні кошти подружжя. [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності: діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування. В даний час заробляє кошти для здійснення індивідуальної підприємницької діяльності і належну частку (1/2) в майні подружжя буде використовувати для здійснення підприємницької діяльності. Вимогу про поділ майна меблів, техніки, яку теж придбали у шлюбі, з допомогою яких здійснюється діяльність ресторану, вона не ставить. Що ж стосується автомобіля "BMW 530 D" , який був придбаний подружжям за 30 тисяч доларів США, то відповідач без згоди та відому [PERSON] відчужив вже під час розгляду справи своєму рідному брату [PERSON] по дуже заниженій ціні - 133000 грн., що теж суперечить логіці. Так, [PERSON] пред"явив документи, з яких вбачається, що за тиждень до відчуження він витратив на ремонт транспортного засобу - 145449 грн. Щодо грошового вкладу (депозиту), відкритого 12.01.2016 року на ім"я відповідача у Болехівському відділенні ПАТ «Ідея банк» на суму 63000 грн., який в подальшому ним знятий після звернення до суду із вказаним позовом, то даний депозит був пролонгований: раніше у вказаному банку був депозит, термін якого сплив, натомість у 2016 році був відкритий новий, на який депозит не вносили, а перерахували з попереднього депозиту, про що зазначено в листі Банку за зверненням суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, незважаючи на те, що суд визнав його явку обов"язковою для дачі пояснень. В письмових та усних поясненнях його представника [PERSON] первісний позов визнано частково та підтримано зустрічний позов в уточненій редакції. Додатково представник пояснила, що у 2006 році укладено договір співінвестування між відповідачем та його батьком, згідно якого кошти на реконструкцію та ремонтні роботи надає батько, а [PERSON] оформляє документи, вводить в експлуатацію, купує обладнання та меблі. Вказане приміщення в майбутньому повинно було поділитися між відповідачем та його братом і сестрою. Оскільки за станом здоров'я батько не міг займатися документами, то дозволив відповідачу оформити вказаний об"єкт на своє ім"я. Реконструкція триває по даний час і даний об'єкт не можна використовувати в повному обсязі за призначенням. Однак у 2013 році об"єкт був закінчений достатньо згідно умов на той час, щоб здати його в експлуатацію. [PERSON] позичав кошти у свого брата в 2007 році 10 тисяч доларів США, що підтверджується розпискою та у 2013 році - 55 тисяч доларів США за договором позики. А також працював стоматологом у м.Львові у державній клініці на госпрозрахунку, де робота стоматолога є додатково оплачувана, всі кошти вкладав в бізнес. У 2005 році [PERSON] зареєструвався, як приватний підприємець для надання послуг ресторанного та готельного бізнесу. Кошти на придбання приміщення, земельної ділянки, на реконструкцію та на придбання обладнання були коштами відповідача від підприємницької дяльності. Це все є майном фізичної особи підприємця . В той же час час його колишня дружина не працювала певний період, оскільки доглядала дітей. Майновий комплекс, придбаний на ім"я [PERSON] є особистим майном і не підлягає поділу. Однак вважає, що після проведення експертизи є доцільним провести розрахунок часток, яка є особистою власністю [PERSON] (89/100 частин ) та яка є спільною сумісною власністю ( 11/100 ) частин. Слідуючи вимогам про нерозривність права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться нерухоме майно, просить визнати за ним право власності і на цю частину земельної ділянки . Таким чином, [PERSON] визнає вимоги в частині визнання за [PERSON] 5,5 процентів у нежитловій будівлі, площею 924,6 кв.м. та допоміжній будівлі, площею18.8 кв.м. по [ADDRESS] та відповідно 5,5 процентів у земельній ділянці, площею 0,959 кв.м. за вказаною адресою. Оскільки депозит в банку відкритий в січні 2016 року, а сторони вже більше року не проживали разом, то згідно ст. 57 СК України вважає, що вклад є особистою приватною власністю відповідача. Щодо автомобіля "BMW 530 D", який [PERSON] відчужив у квітні 2016 року, то вказує, що автомобіль був технічно несправним, тому перед продажем був проведений його ремонт. Частину коштів в ремонт автомобіля вкладав його брат - [PERSON], якому автомобіль і проданий. Так, як автомобіль після ремонту втратив товарні цінності на половину, то був проданий за ціною 133000.00 грн. Жодних доказів не надано, що позивач вклала кошти в придбання вказаного автомобіля. Що ж стосується висновку експертизи щодо визначення вартості автомобіля в сумі 533983 грн., то вважає, що таке оцінювання проведено без урахування його технічного стану та без його огляду. Провести огляд виявилось неможливим, так як автомобіль знаходиться у власності третіх осіб. При цьому, він був знятий із реєстраційного обліку, а попередній державний номер - знищено. Тобто автомобіль "BMW» із номерним знаком [NUMBER] на день проведення експертизи не існував. Свідок [PERSON], мати відповідача [PERSON], пояснила, що батько [PERSON] запропонував придбати вказане приміщення в 2004-2005 р. для дітей і внуків, але сказав, що грошей немає, тому, що всі в бізнесі, а землю куплять пізніше. ЇЇ чоловік давав кошти [PERSON] і між ними була угода, щоб не оформляти право вланості на цей об"єкт на трьох людей, в майбутньому ? частина буде [PERSON], і по половині іншим дітям : дочці [PERSON] та синові [PERSON]. Коли чоловік захворів, то хотіли продати вказане приміщення, але [PERSON] відмовився, він позичив у брата [PERSON] 10 тисяч доларів та у дочки. У 2013 році позичив ще 50 тисяч доларів у [PERSON]. Об'єкт здали в 2013 році, син і надалі вкладає кошти у вказане приміщення. [PERSON] працював стоматологом і продавав секон- хенд, тому мав заробітки. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідка, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши наявні докази у справі та надавши їм оцінку, прийшов до наступного висновку. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13. Разом із тим згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, 22 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON]. зареєстровано шлюб, за час якого у них народилося двоє синів : [PERSON], [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( т.1 а.с.7-9). Рішенням Болехівського міського суду від 03 червня 2016 року шлюб розірвано (т.2 а.с.3-4). На підставі наявних у справі доказів, зокрема пояснень представників сторін, змісту позовної заяви про розірвання шлюбу, судом установлено, що приблизно з квітня 2015 року між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, вони разом не проживають із цього періоду часу і у них відсутній спільний бюджет, взаємні обов'язки, припинено ведення спільного господарства. (т.2 а.с.76, т.1 а.с.115). Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що з 22 вересня 2001 року року по квітень 2015 року сторони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, що відповідачем [PERSON] належними та допустимим доказами в порядку ст. 60 ЦПК України не спростовано. Будь-які рішення щодо встановлення режиму окремого проживання та встановлення фактів проживання будь-кого з подружжя однією сім'єю із іншими особами не приймалося. Перебуваючи в шлюбі, сторони придбали наступне майно: 1. нежитлову будівлю , площею 924,6 кв.м. «А» та допоміжну будівлю «Б», площею 18.8 кв.м ( приміщення ресторану-бару "[INFO]") в [ADDRESS]; 2. земельну ділянку, пл. 0.0958 га для обслуговування вказаної нежитлової будівлі по [ADDRESS] 3. грошовий вклад у Болехівському відділенні ПАТ "Ідея Банк" на загальну суму 63000 грн. 4. легковий автомобіля "BMW" 2007 року випуску, реєстраційний № [NUMBER]. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила визнати це майно спільним майном подружжя. Натомість відповідач цьому заперечував, стверджуючи спочатку про те, що вказане майно є його особистою власністю, пред"явивши зустрічний позов. А в подальшому після уточнення вимог визнав, що тільки 11/100 частин цього майна є спільною сумісною власністю та просив визнати за ним 89/100 частин нежитлових будівель в [ADDRESS] та 89/100 частин земельної ділянки, необхідної для її обслуговування за вказаною адресою. При цьому, зменшуючи розмір позовних вимог щодо спірного об"єкту (майнового комлексу та земельної ділянки), він просив визнати за ним право особистої приватної власності не на об"єкт в цілому, а на частку в ньому, що відповідає вартості реконструкції будівлі ( т.2 а.с.190). Однак, з такими твердженням суд не погоджується, відповідач не довів факту купівлі вказаних будівель, їх подальшої реконструкції, придбання земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, за особисті кошти. Так, з матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2005 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу нежитлової будівлі «[INFO]», загальною площею 478,30 кв.м.( т.1 а.с.11). Також 21.05.2007 року він згідно договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку, загальною площею 959 кв.м. для обслуговування та реконструкції викупленого приміщення «[INFO]» за вказаною адресою ( т.1 а.с.27-28). Як вбачається з матеріалів справи, обидва договори укладені за час перебування сторін у шлюбі . При цьому, при їх укладенні [PERSON] був повідомлений про те, що купляв приміщення за кошти, які є спільною власністю подружжя, оскільки отримував згоду дружини на вчинення такого роду дій і не заперечував про це, а навпаки, визнавав право спільної сумісної власності дружини, яка надавала згоду на їх укладення. Зокрема, як свідчать матеріали справи, дружина [PERSON]- [PERSON] до нотаріальної контори надавала заяви від 30.09.2005 року та 21.05.2007 року, в яких давала згоду на придбання чоловіком вказаної будівлі та земельної ділянки в [ADDRESS] підтверджуючи, що гроші, які витрачаються для придбання цих об'єктів нерухомості є їх спільною сумісною власністю, як такі, що набуваються ними під час шлюбу. При цьому вона стверджувала, що договір купівлі-продажу укладається чоловіком в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили та відповідає їх спільному волевиявленню ( т.2 а.с.58,59). Отже, під час укладення договору купівлі-продажу вказаної будівлі та земельної ділянки, подружжя [PERSON] та [PERSON] визначили режим спільної сумісної власності як будівлі, так і земельної ділянки. Таким чином, судом достовірно і беззаперечно встановлено, що вказане майно (нежитлові будівлі та земельна ділянка) є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], придбане ними за час перебування в шлюбі. При таких обставинах, твердження [PERSON] в позовній заяві (уточнених позовних вимогах на а.с.4 т.3), його представника, свідка [PERSON] в суді про те, що спірна нежитлова будівля та земельна ділянка придбані за позикові кошти третіх осіб ( брата [PERSON] та батька [PERSON].) не заслуговують на увагу. Як ствердив його представник в судовому засіданні і таке вбачається із змісту уточнених позовних вимог, [PERSON] не заперечує того факту, що вказана будівля, придбана за договором купівлі-продажу від 30.09.2005року є спільною сумісною власністю подружжя. Але вважає, що його частка у цьому майні та відповідно у земельній ділянці, необхідній для його обслуговування, повинна бути більшою, ніж у його колишньої дружини- [PERSON]. з врахуванням того, що він здійснив реконструкції будівлі за особисті кошти. Встановлено, що на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 23.11.2006 року здійснено реконструкцію вказаної будівлі, внаслідок чого її площа збільшилася до 924 кв.м. та 18.05.2013 року інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області видано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації ( т.1 а.с.86-89). 29.10.2013 року на ім" я [PERSON] видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно: нежитлову будівлю , площею 924,6 кв.м. «А» та допоміжну будівлю «Б», площею 18.8 кв.м в [ADDRESS]. (т.1 а.с.12). Таким чином, реконструкція вказаного приміщення здійснена за час перебування сторін в шлюбі і їх спільного проживання. В той же час, [PERSON] посилався на те, що реконструкцію будівлі він здійснив за кошти, які отримані ним, як інвестиції на підставі укладеного договору між ним та батьком [PERSON] про співінвестування будівництва від 25.10.2006 року (т.1 а.с.92) та за рахунок грошей, отриманих за договорами позики, укладеними з його братом [PERSON] 19.10.2007 року на суму 10000 доларів США ( т.1 а.с.85), 21.01.2013 року на суму 55000 доларів США (т.1 а.с.91). Однак такі доводи є необгрунтовані, оскільки зі змісту цих договорів та розписки вбачається, що [PERSON] не була обізнана про позику грошей і використання позичених коштів її чоловіком [PERSON] на здійснення реконструкції та ремонту та цей факт не заперечує і сам відповідач [PERSON] , стверджуючи в зустрічній позовній заяві, що його дружина [PERSON] не погоджувала підписання таких договорів та розписки ( т.3 а.с.4). Так, відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При цьому, не можна вважати вказані документи ( розписку та договір позики, договір інвестування про отримання коштів [PERSON] від батька та брата) як доказ здійснення реконструкції будівлі за особисті кошти, виходячи з того, що вказані документи за ст.57,58 ЦПК України є лише борговим документом, який видається на підтвердження факту отримання коштів, але не може бути доказом їх витрат на рекнострукцію будівлі, оскільки таку функцію не виконує. Саме по собі зазначення у наданих [PERSON] договорах, що кошти призначено для реконструкції будівлі не свідчить про витрату цих грошей саме на такі цілі, оскільки згода на отримання таких коштів [PERSON] відсутня. При таких обставинах пояснення свідка [PERSON], яка ніби то підтвердили факт передання грошових коштів її чоловіком та сином [PERSON] не можуть бути прийняті до уваги судом як доказ укладення правочину на придбання майнового об"єкту та реконструкції, окрім того, вона є матір"ю [PERSON] та в силу родинних стосунків з ним та на неприязних відносинах з колишньою невісткою - [PERSON] є зацікавленою в розгляді даної справи. Слід звернути увагу і на те, що в зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що кошти отримані за договором позики, використані ним на придбання меблів та обладнання. (т.1 а.с.114). Разом з тим позивач та її представник в позовній заяві стверджують про те, що вимоги про поділ іншого майна (устаткування, меблів, техніки), яке придбане у шлюбі та використовується [PERSON] в діяльності ресторану, не заявлені ( т.3 а.с.89). З довідок про працевлаштування та отриману заробітну плату вбачається, що в період з жовтня 2005 року по листопад 2015 року, тобто в період здійснення реконструкції будівлі та придбання земельної ділянки, [PERSON] працювала на різних посадах (від економіста до заступника начальника) в банківській установі, де отримувала заробітну плату ( т.1 а.с. 5-54, 246-247), відтак була платоспроможною, і такі обставини не спростовані належними та допустимими доказами. А твердження представника відповідача про те, що до жовтня 2005 року [PERSON] не працювала в зв"язку з доглядом за дітьми, не заслуговують на увагу, оскільки подружжя користуються рівними правами на майно і в тому випадку, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або через інші поважні причини не мав самостійного заробітку (ст.69 СК України). Також [PERSON] вказував і на те, що всі роботи, пов"язані з реконструкцією спірного об"єкту виконані також за його особисті вкладення, як суб"єкта підприємницької діяльності. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України. Згідно зі ст. 320 ЦК України одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-1109цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Як уже встановлено судом, спірне нежитлове приміщення придбане [PERSON] як фізичною особою, а не як суб'єктом підприємницької діяльності, за час їхнього шлюбу та за спільні кошти подружжя. При цьому його площа після перепланування та реконструкції, яке проводилося подружжям [PERSON] за спільні кошти, збільшилась та після перепланування зазначене майно теж оформлено на фізичну особу [PERSON] Слід зазначити і на те, що зустрічні вимоги [PERSON] за своїм змістом є непослідовними та суперечливими. Так, ним спочатку заявлені вимоги про те, що спірний майновий об"єкт та земельна ділянка є його особистою власністю. В подальшому, подавши заяву про зменшення позовних вимог ( т.2 а.с.190-191), він фактично визнав, що вказане майно є спільним майном подружжя. Але вважав, що його частка повинна бути більшою і відповідати вартості реконструції будівлі, яку він здійснив за особисті кошти, що судом спростовано. Нормами СК України, зокрема ст. 62 СК України передбачено, що у разі спору об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути визнане за рішенням суду майно дружини, чоловіка, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок затрат другого з подружжя . Тобто, для застосування передбачених нормою ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно бути встановлено, що майно, вартість якого збільшено, було особистою власністю одного з подружжя (чоловіка або дружини). А в даному спорі суд визнав, що спірне майно ( майновий комплекс та земельна ділянка) є спільною власністю подружжя. При таких обставинах, обсяг та вартість виконаних будівельних та ремонтних робіт спірного майна у відповідності до висновку експертизи не дають підстав для висновку про істотне збільшення вартості цього майна та визнання за відповідачем права особистої приватної власності відповідно вимог ст. 74 СК України. Таким чином, із урахуванням викладеного та за відсутності доказів, що спірний майновий об"єкт придбаний [PERSON] за його особисті кошти, суд приходить до висновку, що нежитлова будівля, площею 924,6 кв.м. «А» та допоміжна будівля «Б», площею 18.8 кв.м. в [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно із ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як передбачено ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Однак, оскільки між сторонами мається спір щодо належності майна до спільної сумісної власності та розміру ідеальних часток, вони не позбавлені можливості звернутися у суд із позовом про визнання права власності на ідеальну частку у спірному майні ( нежитловій будівлі та земельній ділянці) без виділення в натурі. При визначенні розміру часток та визнання права власності на частку у спільному майні слід виходити із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, за загальним правилом у разі визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя їх частки вважаються рівними. Оскільки вказана будівля є спільною сумісною власністю подружжя, підстави відступу від рівності часток відсутні, то суд вважає за можливе визнати по 1/2 її частині за кожним. При цьому, спільна сумісна власність припиняється, так як у сторін виникає право спільної часткової власності, у якій визначені ідеальні частки. А відтак, за [PERSON] та [PERSON] слід визнати право власності по 1/2 її частині нежитлових будівель по [ADDRESS] З огляду на приписи ст.120 ЗК України суд вважає, що у зв'язку з переходом до [PERSON] та [PERSON] права власності на 1/2 частину нежитлової будівлі, до них перейшло і право на відповідну частину земельної ділянки, розміщеної за цією ж адресою та необхідною для обслуговування будівель. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, де Верховний Суд України вказав, що при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об"єкта права власності. З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є також автомобіль "BMW " 2007 року випуску, реєстр. № [NUMBER], який був придбаний за час шлюбу подружжям і зареєстрований на відповідача [PERSON] 20.02.2014 року ( т.1 а.с.31), тобто апріорі є спільним майном подружжям Відповідач [PERSON], заперечуючи цьому, не надав суду належних та допустимих доказів (ст.58,59 ЦПК України), що є його процесуальним обов'язком ( ст.10,60 ЦПК України) про те, що вказаний автомобіль був придбаний за його особисті кошти. Встановлено, що спірний автомобіль перереєстрований на брата відповідача [PERSON] (т.1 а.с.75). Позивач звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя 29.04.2016 року, а 06.05.2016 року спірний транспортний засіб відчужено [PERSON] по дуже низькій ціні - 133000 грн. ( т.1 а.с.236). При цьому, як стверджував відповідач, за декілька днів до відчуження автомобіля, він 29.04.2016 року здійснив його ремонт на суму 145449 грн., що перевищує ціну, по якій автомобіль був проданий. Як встановлено судом, [PERSON] не надавала згоду на вчинення даного правочину, оскільки сторони вже не підтримували шлюбні стосунки, а [PERSON] в свою чергу не надав доказів того, що кошти за проданий автомобіль він витратив в інтересах сім'ї. Зазначені обставини дають підстави вважати, що відчуження спільного майна подружжя здійснено з метою позбавлення позивача права на його поділ. Проте, такі дії є протиправними. Так, згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об'єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя повинна бути. Незважаючи на те, що в силу ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, суд вважає, що, звертаючись з позовом про повернення їй половини виручених коштів від продажу спірного автомобіля, який є спільним сумісним майном сторін, не є порушенням зазначеної норми, оскільки позивач вправі сама обирати спосіб захисту своїх порушених прав, який узгоджується з вимогами ч.2 ст.16 ЦК України. При цьому, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд звертає увагу і на тому, що позивач не вимагає визнання недійсним договору відчуження автомобіля третій особі, а лише просить поновити її порушене право шляхом відшкодування на її користь компенсації, що складає 1\\2 вартості автомобіля на день його відчуження. Оскільки відповідач порушив майнові права, які підлягають захисту, позивач мала право, в силу ст.65 СК, або пред'явити позов про визнання спірного договору відчуження автомобіля недійсним, або, на свій вибір, вимагати стягнення на свою користь з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля, чим вона і скористалась. Позивач обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з роз'ясненнями викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Зокрема, ввідповідно до роз"яснень, що викладені в п.24 вказаної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховуються при поділі (п.30 постанови Пленуму). В даному випадку відчуження автомашини проводилося без згоди позивача, а тому право останньої підлягає захисту шляхом стягнення на її користь грошової компенсації за 1/2 частину спірного рухомого майна. Отже із цього роз'яснення слідує, що в разі незаконного відчуження одним із подружжя спільного майна, не обов'язково визнавати за позовом другого з подружжя цього договору недійсним, оскільки захист майнових прав другого з подружжя може бути вчинене шляхом компенсації йому вартості відчуженої частки майна. Визначаючи розмір грошової компенсації у сумі за частку у спільному майні подружжя, позивач спочатку надала довідку про те, що ринкова ціна вказаного транспортного засобу становить 593787 грн. (т.2 а.с.97). Оскільки відповідач не погоджувався із вказаною оцінкою, а експертиза призначається судом лише за заявою осіб, які беруть участь в справі, то після виконання судом вимог, зазначених ч.4 ст.10 ЦПК України, представик позивача заявила клопотання про проведення судової експертизи для визначення вартості вказаного транспортного засобу. У зв"язку із перебуванням спірного автомобіля у третьої особи його огляд та оцінка експертом під час ппроведення експертизи за ухвалою суду був неможливим, так як відповідач [PERSON] відмовився забезпечити доставку автомобіля для огляду експертом. Суд зважає на те, що [PERSON] було протиправно позбавлено власності на дане авто (про що вже зазначалося вище), й на час судового розгляду діями відповідача вона була позбавлена доступу до спірного майна (автомобіля), відтак й можливості провести оцінку саме спірного (а не аналогічного) майна. При цьому на спростування посилань позивача з цього приводу відповідачем своїх доказів представлено не було. Тому визначення вартості автомобіля здійснено виходячи із середніх ринкових цін станом на момент проведення експертизи, що узгоджується із судовою практикою. Так, відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За висновком судової експертизи ринкова вартість вказаного автомобіля становила 533983,71грн. ( т.3 а.с.55-58). Відповідач [PERSON], подаючи додаткові пояснення до зустрічного позову, вказував на те, що слід зменшити визначену судовим експертом вартість автомобіля на вартість ремонтних робіт на суму 145449 грн. і вартість спірного авто не може перевишувати 388534 грн. ( т.3 а.с.94). Однак в зв"язку з тим, що він, відчуживши автомобіль своєму брату без згоди позивачки, відмовився надавати автомобіль для огляду, то експерт був позбавлений можливості здійснити огляд автомобіля та перевірки доводів відповідача щодо здійснення "дороговартісного ремонту". А окрім того, [PERSON] так і ненадав суду доказів на необхідність проведення такого ремонту на суму 145449 грн. За таких обставин, з урахуванням того, що відповідач відчужив автомобіль без погодження з позивачем, суд погоджується з визначеною судовим експертом вартістю автомобіля та розміром грошової компенсації позивачу за її частку в сумі 266992 грн. ( 1/2 від 533983,71 грн). Зазначений доказ відповідачем не спростований, як і не спростовані ним і доводи позивача про те, що грошовий вклад, що відкритий 12.01.2016 року на ім"я відповідача у Болехівському відділенні ПАТ "Ідея банк" на суму 63000 грн. є теж майном подружжя. Відповідач, заперечуючи таким доводам, покликався на те, що грошовий вклад не підлягає поділу, оскільки був внесений ним на рахунок банку 12.01.2016 року після встановлення режиму окремого проживання з квітня 2015року . В той же час режим окремого проживання, як то передбачено ст.119 СК судом не встановлювався. Разом з тим, з повідомлення ПАТ "Ідея банк" на (т.2 а.с.74) вбачається, що впродовж 01.01.2010 - 12.01.2016 роки між ПАТ "Ідея банк" та [PERSON] було укладено ряд депозитних договорів та при укладенні депозитного договору від 12 січня 2016року кошти не вносилися, а були перераховані з попереднього депозиту, тобто пролонговувалися договори, предметом яких були грошові кошти, внесені подружжям за час шлюбу. Встановлено, що цей грошовий вклад відсутній у відділенні банку, що підтверджено матеріалами справи (т.1 а.с.78) та не заперечується відповідачем, а відтак, позивач має право на отримання компенсації його частки в сумі 31500 грн. При таких обставинах, оскільки автомобіль вже відчужений і перебуває у власності третьої особи, а грошовий вклад відсутній у відділенні банку, то вимога позивача про визнання їх спільним сумісним майном, яке фактично не існує, не є правильним способом захисту порушеного права. Позивач у такому випадку має право на компенсацію частки у відчуженому майні. А відтак, її позовні вимоги слід задоволити частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В даному спорі суд, враховуючи розмір задоволених вимог, приходить до висновку, що позивачу слід задоволити сплачений нею судовий збір в суму 6890 грн. (в максимальному розмірі на час пред"явлення позову згідно пред"явленої квитанції) та витрати на проведення судової експертизи в сумі 2228грн. ( т.3 а.с.99). В той же час вимоги позивача щодо відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. ( т.3 а.с.103) не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Пунктом 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач, заявляючи вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, надала квитанцію про сплату адвокату [PERSON] 2000 грн. на оформлення позову та ведення справи в суді ( т.3 а.с.103). Разом з тим, судом встановлено, шо [PERSON] представляла інтереси позивача на підставі довіреності, як фізична особа так, як і адвокат- на підставі ордеру та договору. Однак, відповідного розрахунку на підтвердження надання правової допомоги на суму 2000 грн. суду не надала, що є підставою для відмови у задоволенні таких вимог. На підставі викладеного, керуюючись ст. 10, 11, 57-58, 60, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. 60, 61, 62,65, 69,70 Сімейного Кодексу України суд,-

Outcome: approved