Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

03.12.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з залученням третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] служби Шаргородського РУЮ про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.04.2015 року помер його батько [PERSON], який по день смерті постійно проживав та був зареєстрований в [INFO]. Після його смерті відкрилась спадщина на майно, яке складається в тому числі із житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Пирогова,12 в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області, спадкоємцем за законом якого є він [PERSON] Він прийняв спадщину шляхом подачі відповідної письмової заяви до Шаргородської державної нотаріальної контори. В ході підготовки матеріалів для оформлення спадщини на житловий будинок та господарські будівлі встановлено, що правовстановлюючий документ на спадковий будинок [PERSON] при житті не отримав. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями державним нотаріусом було відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом і рекомендовано звернутися до суду. Позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, яке складається із житлового будинку, позначеного в плані під літерою "А" загальною площею 87,9 м.кв, в тому числі житловою площею 63,9 м.кв., веранди "а", ганку "а1", літньої кухні з сараєм "Б", погребу "Б1", гаража "В", огорожі 1 3, загальною вартістю 118070 грн., що знаходяться по вул. Пирогова,12 в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Суду пояснив, що спадкодавець [PERSON] проживав і був зареєстрований у спадковому будинку по вул. Пирогова,12, в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області. На підставі рішення виконкому Шаргородської районної ради народних депутатів Вінницької області від 22.10.1987 року № 244 власником житлового будинку з господарськими будівлями за вказаною адресою є [PERSON], який помер 01.04.2015 року, проте, з невідомих причин спадкодавець свідоцтво про право власності на будинок в сільській раді при житті не отримав, що є перешкодою для позивача в оформленні спадщини після смерті батька. За вказаних підстав [PERSON] сільська рада Шаргородського району Вінницької області не має заперечень щодо задоволення позовних вимог [PERSON] Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] служби Шаргородського РУЮ в судове засідання не з'явився. Від заступника начальника Шаргородського РУЮ з питань державної реєстрації [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника Служби, щодо задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує (а.с.83). Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01.04.2015 року в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АМ № 317981, виданим виконкомом [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницькій області 03.04.2015 року (а.с.9). [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований в [INFO], що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради № 623 від 04.11.2015 року (а.с.12) та погосподарськими книгами (а.с.24 - 33), оглянутими в судовому засіданні. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Спадкоємцем за законом померлого [PERSON] є [PERSON] (а.с.11). Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії У11 - УР №0160228, виданим [PERSON] сільським ЗАГС Шаргородського району Вінницької області 14.05.1965 року (а.с.11). Позивач [PERSON] спадщину після смерті батька [PERSON] прийняв шляхом подачі, у визначений законом термін заяви про прийняття спадщини до Шаргородської нотаріальної контори, що підтверджується оглянутою в судовому засіданні спадковою справою № 83/2015 до майна померлого 01 квітня 2015 року [PERSON] В ході підготовки матеріалів для оформлення спадщини за законом з'ясувалося, що спадкодавцем не був отриманий правовстановлюючий документ на житловий будинок з господарськими будівлями, у зв'язку з чим позивач [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Із оглянутого в судовому засіданні технічного паспорту на садибу по вулиці Пирогова, 12 в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області вбачається, що свідоцтво про право власності на домоволодіння в матеріалах технічного паспорту відсутнє (а.с. 14 - 17). Відповідно до довідки виконкому [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 623 від 04.11.2015 року свідоцтво про право власності на домоволодіння по вулиці Пирогова,12 що знаходиться в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області не видавалося ( а.с.12). Згідно довідки КП "Могилів - Подільське МБТІ" за № 242 від 28.10.2015 року право власності на домоволодіння по вулиці Пирогова,12 що знаходиться в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області не реєструвалося ( а.с.22). Відповідно до рішення [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 24.12.1993 року [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку в розмірі 0,37 га (а.с.23). На зазначеній земельній ділянці знаходиться спадковий будинок. [PERSON] сільська рада Шаргородського району Вінницької області відмовила спадкоємцеві [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння № 12 по вулиці Пирогова в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області на ім'я [PERSON] у звязку зі смертю останнього (а.с.12). Приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] 21.04.2015 року винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: Пирогова,12 в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області через відсутність правовстановлюючого документу на вказане спадкове майно (а.с.13). Із довідки КП "Могилів Подільське МБТІ" від 02.11.2015 року про технічний стан та оцінку будинку за № 12 по вулиці Пирогова в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області вбачається, що спадкове домоволодіння складається із житлового будинку з бутового каміння, 1973 року забудови загальною площею 87,9 м.кв, в тому числі житловою площею 63,9 м.кв., з верандою "а", ганком "а1", літньою кухнею з сараєм "Б", гаражем "В", погребом "Б1", огорожею 1 -3. Загальний стан будівлі задовільний, придатний для експлуатації, має 45 % зносу. Загальна вартість вказаного нерухомого майна становить 118070 грн. ( а.с. 21). Таким чином, факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями по вулиці Пирогова,12 в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області підтверджений вище зазначеними письмовими доказами, дослідженими і перевіреними судом. При вирішенні даного спору суд враховує норми цивільного законодавства, які діяли на час виникнення права у спадкодавця [PERSON] на момент закінчення будівництва, зокрема зміну редакції ч.4 ст.331 і ч.4 ст.334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства, положення ЦК України 1963 року, Законом України " Про власність", ЗУ від 07.12.1990 року " Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" ЗУ від 25.12.1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 " Про порядок обліку житлового фонду в Українські РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5 24. За змістом зазначених нормативних актів питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги відносилось до компетенції місцевих рад, а виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом МЮ Української РСР від 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року, і записи в них визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на нерухому та рухоме майно. Згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 року, погодженої з заступником Голови Верховного Суду УРСР 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року за № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу. Будинки та домоволодіння в селах державній реєстрації не підлягали. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03. 1985 року № 105 у 1985 1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Рішенням виконавчого комітету Шаргородської районної ради народних депутатів Вінницької області від 22.10.1987 року № 244 "Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району зобовязано виконкоми сільських рад забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, що мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. На час проведення інвентаризації житлового фонду в селах Шаргородського району Вінницької області [PERSON] був головою колгоспного двору (особовий рахунок № 161), що знаходиться за адресою: с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області вул. Пирогова,12 і до складу якого входить житловий будинок, 1973 року забудови з господарськими прибудовами, що підтверджується даними погосподарських книг за 1986-2010 роки (а.с.27). Відповідно до довідки [PERSON] сільської ради № 623 від 04.11.2015 року (а.с.12) та погосподарських книг, оглянутих в судовому засіданні у спадковому будинку № 12 по вулиці Пирогова в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області постійно, з дня забудови будинку і до дня смерті 01 квітня 2015 року проживав і був зареєстрований [PERSON] (а.с.12,24 -32). Таким чином, на день смерті [PERSON] його право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по вулиці Пирогова, 12 в с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області було набуто та посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому зазначений житловий будинок з господарськими будівлями входить до складу спадщини після його смерті. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 328, 1216,1217, 1218,1220, 1223,1269,1270 ЦК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїм рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК\~ України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). За правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця…, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст. 1269 спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За приписами ст.1270 для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з відкриття спадщини. В силу ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що право [PERSON] на отримання у власність спадкового майна порушено і підлягає судовому захисту.

Outcome: approved