Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом Старокорецького навчально-виховного комплексу "Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад" Корецької районної ради Рівненської області про скасування наказу №17-к від 25 липня 2019 року про її звільнення та поновлення на роботі. До початку першого судового засідання позивач подала заяву в порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України про збільшення позовних вимог. Крім іншого просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 липня по 03 жовтня 2019 року у розмірі 9780 грн. 16 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що наказом №17-к від 25.07.2019 року директором Старокорецького НВК її звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із нібито систематичним невиконанням без поважних причин посадових обов`язків, покладених на неї, та порушень правил внутрішнього трудового розпорядку. Стверджує, що нею не було допущено жодного дисциплінарного проступку, за який можна б звільнити з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Акти на підставі яких винесено наказ про звільнення з роботи є безпідставними, з надуманими аргументами, деякі з них є необґрунтованими без посилань на порушення нею відповідних норм чи посадової інструкції, а акт від 20.06.2019 року про її нібито відсутність на роботі взагалі є неправдивим та таким, що не відповідає нормі закону з огляду на те, що вона перебувала на лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності. Зважаючи на наведене просить визнати наказ незаконним, поновити її на роботі кухаря та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач в судовому засіданні позов з врахуванням збільшених позовних вимог підтримала повністю, просила задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила задовільнити. Вважає наказ №17-к від 25.07.2019 року директора Старокорецького НВК, яким позивача звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України безпідставним, та таким, що невідповідає законодавству. Вважає, дії відповідача, які полягали у звільнення її довірителя протиправними та просить скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Ті недоліки, які зазначені в Актах, що стали підставою для винесення наказу про звільнення, навіть за їх наявності, не є тяжкими. Будь-якої шкоди вказаними недоліками не завдано. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вини позивача в частині невиконання посадових обов`язків чи Правил внутрішнього трудового розпорядку відповідачем не надано. Між іншим вказує, що станом на 25 липня 2019 року місячний термін застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення встановлений ч.1 ст.148 КЗпП України, закінчився. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги, в тому числі збільшення позовних вимог визнала повністю. Вказала, що відсутністість юридичних знань та досвіду призвело до винесення фактично невірного за формою та змістом наказу про звільнення позивача з посади кухаря Старокорецького навчально-виховного комплексу "Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад" Корецької районної ради Рівненської області. Разом з тим, зазначила, що протягом роботи [PERSON] на посаді щодо неї неодноразово надходили різного роду скарги, зокрема і від батьків дітей щодо недобросовісного виконання останньою своїх обов`язків. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Судом встановлено, що 01.10.2010 року [PERSON] була прийнята на посаду підсобного працівника кухні Старокорецької загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів. 31.03.2016 року переведена з посади підсобного працівника на посаду кухаря Старокорецького навчально-виховного комплексу "Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад" Корецької районної ради Рівненської області. 25.07.2019 року звільнена з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин посадових обов`язків, покладених трудовим договором та порушеннями правил внутрішнього трудового розпорядку В судовому засіданні встановлено, що для винесення наказу про звільнення [PERSON] за п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України були наступні підстави: -Протокол №3 від 14.03.2019 зборів трудового коллективу; -Акт про причини недотримання норм харчування від 22.02.2019 року; -Акт про недоброякісне зберігання продуктів від 07.06.2019 року; -Акт про перевірку меню від 07.06.2019 року; -Копія наказу «Про оголошення догани [PERSON] » №6 від 22.02.2019 року; -Акт про відсутність на роботі без поважних причин від 20.06.2019 року. Стосовно спірного наказу та документів на підставі яких він винесений суд встановив та надав оцінку наступним обставинам. Згідно з наказом №6 від 22.02.2019 року [PERSON] оголошено догану за порушення внутрішнього трудового розпорядку, зокрема не дотримання норм харчування дітей дошкільного віку. Підставою для наказу був акт від 22 січня 2019 року, про те, що при зважуванні директором Старокорецького НВК горохового супу в тарілці замість 250 грам супу було в наявності 200 грам. Суд критично ставиться до вказаного документу, зважаючи на те, що, факт зважування, не зафіксовано жодним документом, який би відображав сам факт процедури зважування та технічний засіб з відповідними характеристиками за допомогою якого це відбувалося. Акти про недотримання норм харчування від 22.02.2019 року, про перевірку меню від 07.06.2019 року, про недоброякісне зберігання продуктів харчування від 07.06.2019 року, про відмову від підписання акту про перевірку меню від 07.06.2019 року, складені директором Кіселик Н.П. , вихователями [PERSON] і [PERSON] суд не вважає належними та допустими доказами з огляду на те, що надані суду в копіях, є необґрунтованими, складені без посилань на відповідні норми харчування та інші підзаконні акти, які порушила [PERSON] є неконкретними, сформульовані загальними фразами та не підтверджені жодними обставинами чи фактами. Щодо акту від 20.06.2019 року про відсутність позивача [PERSON] на роботі суд зазначає, що вказаний акт не може слугувати підставою для видачі наказу про звільнення та вважатися таким, що відповідає закону, оскільки, факт відсутності позивача в той день на роботі обумовлений хворобою, що підтверджує досліджена довідка №1278 від 03.10.2019 року, відповідно до якої [PERSON] була тимчасово непрацездатною з 20.06.2019 року по 27.06.2019 року. Крім іншого, встановлено, що при притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи пропущено строк для застосування такого стягнення. Відповідно до ч.1 ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня ного виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Акти, які згідно з наказом №17-к від 25.07.2019 року стали підставою для звільнення [PERSON] з роботи, складено відповідно 22.02.2019 року, 07.06.2019 року і 20.06.2019 року. Тобто, станом на 25 липня 2019 року місячний термін застосування дисциплінарного стягнення, встановлений ч.І. ст.148 КЗпП України, закінчився. Конституцією України громадянам гарантовано право на працю. Частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За змістом п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до статті 139 Кодексу законів про працю України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Згідно зі ст.. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Однак,перед притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи у неї не відбиралося пояснення, а доказів у протилежному відповідачем не надано. Згідно керівних роз`яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, судам слід враховувати лише ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або внаслідок дострокового зняття (ст. 151 КЗпП України), а також ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладання яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року. Але, окрім викладеного, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: -порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; -невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; - невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; - враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; - з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця. Отже, зі змісту п. 3 ст. 40 КЗпП України убачається необхідність наявності факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. Тобто, працівник і раніше порушував трудову дисципліну, не виконував своїх посадових обов`язків, у результаті чого до нього застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення . Зі справи слідує, що дисциплінарне стягнення у вигляді догани було застосовано до позивача 22.02.2019 року, а звільнення за систематичне невиконання трудових обов`язків відбулося 25.07.2019 року за порушення, що відбулися більше місяця до того. Тобто, для настання правової підстави для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України [PERSON] 25.07.2019 року мала допустити в своїх діях порушення трудових обов`язків після 25.06.2019 року, що свого підтвердження в суді не знайшло. Зважаючи на наведене, обставини щодо звільнення позивача із порушенням встановленого п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України порядку суд вважає доведеними, оскільки розірвання трудового договору із [PERSON] з підстав систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, було проведено внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами, необґрунтованим, у зв`язку із чим наказ від 25.07.2019 року за № 17-К про її звільнення з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі. У відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач [PERSON] була звільнена 25.07.2019 року, тобто в день, коли вона знаходилася на роботі і оплата за який була нарахована їй при звільненні, у зв`язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 26.07.2019 року по 03.10.2019 року. Відповідно до відомостей Корецького об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Рівненській області №35 від 30.08.2019 року про сплату відповідачем єдиного соціального внеску, заробітна плата позивача за фактично відпрацьовані протягом двох місяців - травень і червень 2019 року робочі дні становила - 7983,80 грн. (4173 за травень + 3810,80 за червень). Розмір середньоденної заробітної плати суд визначає наступним чином: 7983,80 грн.(фактична заробітна плата за останні два місяця роботи) : 40 днів (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи) = 199,60 грн. (розмір середньоденної заробітної плати). Судом було перевірено поданий розрахунок представника позивача і встановлено, що затримка розрахунку при звільненні мала місце у період з 26.07.2019 року по 03.10.2019 року тобто 49 робочих днів (4 - за липень, 21 - за серпень, 21 - за вересень, 3 - за жовтень), отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 9780,16 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів (199,60 грн. (середньоденний заробіток)* 49 днів). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 року по справі № 6-259цс17. Аналізуючи вищенаведені розрахунки, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд приходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнувши з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за період з 26.07.2019 року по 03.10.2019 року, визначену без утримання податків й інших обов`язкових платежів, в розмірі 9780,16 грн. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності своїх дій, які полягали у звільненні позивача, тому суд, беручи до уваги визнання позову відповідачем, досліджені та оцінені в засіданні подані докази, вважає, що наказ про звільнення позивача слід визнати протиправним та скасувати, відповідача поновити на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. На підставі п. 1.ч. 1 ст. 5 ЗУ „Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Outcome: approved