Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який в подальшому вточнили і мотивують тим, що [PERSON] з 29.07.1972р. перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від цього шлюбу народились діти [PERSON], 18.02.1975р.н., [PERSON], 16.11.1978р.н. Згідно ордеру, виданого Виконавчим комітетом Ленінського району ради народних депутатів № 650 від 20.06.1993р., [PERSON] на родину була надана квартира [ADDRESS], яка знаходиться в ЖБК «Будівельник-32». Пай за квартиру був виплачений [PERSON] в 1993р. у розмірі 10591,22крб. Після викупу квартири член ЖБК [PERSON] стала її власником. Оскільки квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу, вона є спільним сумісним майном подружжя. Тобто [PERSON] як чоловік має право на 1/2 частину вказаної квартири. 20.11.2013р. [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини вказаної квартири. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] В установлений законом строк позивачі звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, відповідач осадчий В.М. такої заяви не подав, тобто спадщину не прийняв. Однак у видачі позивачам свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на квартиру, [PERSON] за життя такого документа не отримала. У звязку з цим вони не можуть в нотаріальному порядку оформити своє право власності. Просять визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя, за [PERSON] і [PERSON] за кожним на 1/4 частину в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Позивачі в судове засідання не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, уточнений позов підтримують повністю, просять його задовольнити. Відповідач [PERSON], представник відповідача ЖБК «Будівельник-32» в судове засіданні не прибули, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, уточнений позов визнають повністю, просять його задовольнити. Третя особа - приватний нотаріус ЗМНО [PERSON] в судове засіданні не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, третьої особи за наявними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Суд встановив, що позивач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 29.07.1972р. та по день смерті дружини (арк.16). [PERSON] померла 20.11.2013р. (арк.6). Від цього шлюбу у них народились діти: 18.02.1954р. [PERSON] та 16.11.1978р. [PERSON] (арк.15,19). На підставі ордеру №650 від 20.06.1993р. [PERSON] на родину з 4х осіб була виділена квартира [ADDRESS], яка перебувала в ЖБК «Будівельник-32» (арк.8). Згідно довідки ЖБК «Будівельник-32», [PERSON] сплатила пай за квартиру в розмірі 10591,22крб. (7,9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. 13.05.2014р. позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса ЗМНО [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON], яка померла 20.11.2013р.(арк.40). 13.04.2014р. приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] заведена спадкова справа, реєстраційний номер 42/2014, яка на час розгляду справи є чинною (арк.39-65). 26.08.2015р. [PERSON] та 05.10.2015р. [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса ЗМНО [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (арк. 59,64). Постановами приватного нотаріуса ЗМНО [PERSON] від 26.08.2015р. та від 05.10.2015р. позивачам [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки відсутній правовстановлюючий документ на квартиру (арк.60,65). Згідно висновку про вартість АН «Фінестра» від 20.03.2017р. вартість спірної квартири становить 187 800,00грн. (арк.14). Вирішуючи справу в частині позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартиру як на частку в спільному сумісному майні подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям [PERSON] права власності на спільне сумісне майно подружжя виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст. 86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном . Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної Ради України від 26.03.1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність»,положенняст.15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України «Про власність»). Крім того, діюче на той час цивільне законодавство не повязувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно з ст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Отже, у сімейному законодавстві на час виникнення спірних правовідносин діяла презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.10,60 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Зясувавши усі обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON], оскільки придбана шляхом її викупу в ЖБК в 1993р. в період зареєстровано шлюбу між позивачем [PERSON] та його дружиною [PERSON], незалежно від того, на кого було оформлено право власності і хто був членом кооперативу. При цьому, частки подружжя в спільному майні є рівними, тобто кожному належить по 1/2 частині вказаного майна. У звязку з тим, що дружина позивача [PERSON] померла 20.11.2013р., він немає можливості в позасудовому порядку оформити своє право власності на 1/2 частину спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя, тому його право підлягає захисту судом шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаної квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачами права власності за кожним на 1/4 частину вказаної квартири в порядку спадкування, суд виходить з того, що згідно з ст.316 ЦК України 2003р. правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, в т.ч. право власності на майно. Згідно ч.2,3 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст.1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той із подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1,2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна. Крім того, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Оцінивши обставини справи та надані суду докази, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно набули право власності кожний на 1/4 частину спірного майна в порядку спадкування після смерті дружини та матері, оскільки як чоловік та син вони є спадкоємцями першої черги, на момент її смерті були зареєстровані та проживали з нею за однією адресою, звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа, в подальшому звернулись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але не можуть отримати його в нотаріальному порядку у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане спадкове нерухоме майно, що підтверджено належним чином постановами про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Однак, на думку суду, відсутність правовстановлюючого документа права власності спадкодавця не позбавляє спадкоємців права на спадщину, оскільки вона належить їм з моменту відкриття спадщини. При цьому, судом встановлено, що право власності на спадкове майно спадкодавець [PERSON] набула шляхом викупу квартири в ЖБК в 1993р., що підтверджується відповідними довідками ЖБК «Будівльник-32» і ним не оспорюється. Спадкодавець разом з родиною тривалий час мешкала у вказаній квартирі, володіла та користувалася нею. Право власності не було зареєстровано, оскільки на момент набуття спадкодавцем [PERSON] права власності діюче законодавство не передбачало обовязкової державної реєстрації права власності і його виникнення не залежало від такої реєстрації. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачі позбавлені права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину у вигляді певних частин зазначеної квартири, чим порушується (не визнається) їх право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] Тому, виходячи з вимог справедливості та розумності, це право на підставі ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України підлягає захисту шляхом визнання за позивачами права власності на спірне майно. Таким чином, позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved