Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] предявив через суд позов до [PERSON] на предмет повернення позики в сумі 70000,00 грн. за укладеним 05 вересня 2012 року договором з підстав прострочення зобовязання після пред'явлення вимоги повернути, з урахуванням 3% річних з 07 жовтня 2013 року по 08 лютого 2015 року в сумі 2819,18 грн., а також індексу інфляції за вказаний період в сумі 20720,00 грн., а всього - 93539,18 грн. Не погодившись з даним позовом [PERSON] через свого представника [PERSON] пред'явив зустрічний позов до [PERSON], в якому просив визнати удаваним правочином договір позики від 05 вересня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], а правочином, який реально мав місце - договір про надання фінансових послуг; визнати недійсним договір позики від 05 вересня 2012 року (договір про надання фінансових послуг), укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині встановлення ціни договору в розмірі 70000,00 грн.; встановити факт, що [PERSON] отримав від [PERSON] за договором позики від 05 вересня 2012 року 40000,00 грн., в обґрунтування таких вимог посилаючись на те, що відповідач за зустрічним позовом фактично здійснює підприємницьку діяльність з надання фінансових послуг, про що позивач дізнався з оголошення і неодноразово брав кредит у нього в офісному приміщенні на вул. Леніна в м. Дніпропетровську, зокрема за розпискою від 05 жовтня 2010 року, тому така діяльність регулюється Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" і оскільки відповідач не є ні банком, ні фінансовою установою надання ним фінансових послуг суперечить закону, а договір позики між сторонами фактично є договором про надання фінансових послуг у зв'язку з чим є удаваним в силу ч.1 ст. 235 ЦК України та відповідно до ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України є недійсним, при цьому, фактично за цим договором в борг надано суму в розмірі 40000,00 грн., а не 70000,00 грн., про що свідчать виправлення в розписці на підставі чого підлягає встановленню вказаний юридичний факт. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні первісний позов підтримала у повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяви підстав, не визнавши зустрічний позов в повному обсязі, заперечуючи тим, що [PERSON] не є приватним підприємцем, не є засновником юридичної особи і господарської діяльності з надання фінансових послуг не здійсню, а [PERSON] позичив кошти, будучи у приятельських відносинах з останнім, при цьому, усі виправлення в розписці засвідчені підписом самого [PERSON], тому доводи про те, що в борг взято 40000,00 грн. не відповідають дійсності у зв'язку з чим в задоволенні зустрічного позову просила відмовити повністю. Представник відповідача за первісним позовом первісний позов не визнав в повному обсязі з наведених у зустрічному позові підстав та наполягав на задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні змісту зустрічних позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.1047 ЦК України). Судом встановлено, що 05 вересня 2012 року між двома фізичними особами [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, оригінал якого долучений до матеріалів справи (а.с.57), за умовами п.1.1, 1.2 якого позикодавець [PERSON] передає у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 70000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів. Вказаний договір підписаний сторонами, а [PERSON] додатково дописано рукописним текстом, що "даний договір підписаний мною власноручно, невід'ємною частиною цього договору є розписка від 05.09.12 [PERSON]" та підписано. На виконання вказаної домовленості за укладеним договором відповідачем за первісним позовом 05 вересня 2012 року складена розписка, оригінал якої долучений до матеріалів справи (а.с.58), за якою [PERSON] отримав від [PERSON] в боргу суму в розмірі 70000,00 грн. За статтею 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. За змістом ст.526, 527, 530, 532, 533 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до п.2.2.1 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у тій сумі та в тому порядку, що встановлені цим договором. Повернення позики може проходити частинами, але не пізніше 30-го (тридцятого) числа кожного місяця. Пунктом 2.2.2 договору передбачено, що повернення позики має бути здійснено на наступними реквізитами: ПАТ "[PERSON] Сбербанку Росії", МФО 320627, код ЄДРПОУ [NUMBER], рахунок "26250015140137. Призначення платежу: "Поповнення карткового рахунку [PERSON] від [PERSON]". За даними довідки ПАТ "[PERSON] Сбербанку Росії" за вих. № 413/7/53-2-от від 29 квітня 2015 року на ім'я [PERSON] відкрито картковий рахунок №26251025140137 в національній валюті (грн.), до якого емітовані платіжні картки Visa Classic №42449000****7713 і Visa Classic №42449000****6669 та за даними виписки по вказаному картковому рахунку за період з 05 вересня 2012 року по 29 квітня 2015 року зарахувань з призначенням платежі "поповнення карткового рахунку [PERSON] від фізичної особи [PERSON]" не здійснювалось (а.с.46). Звідси, суд приходить до висновку, що відповідач за первісним позовом з часу отримання позики 05 вересня 2012 року до 29 квітня 2015 року отриману позику не повертав. Разом з тим, за розгляду справи представником позивача, а так само позивачем за первісним позовом не надано суду належних, допустимих, достатніх доказів за ст.ст. 57-60 ЦПК України того, що позивач пред'являв вимогу про повернення позики, починаючи з дня надання такої позики до часу звернення до суду з позовом, у зв'язку з чим доводи позовної заяви про прострочення виконання зобов'язання згідно ст. ст. 610 ЦК України з наслідками за ст. 611 ЦК України за період до звернення до суду і до того як відповідачу за первісним позовом стало достеменно відомо в судовому засіданні 06 травня 2015 року про вимогу повернути позику, суд до уваги не приймає, а відтак, і вимоги пред'явлені з підстав, визначених ст. 625 ЦК України про сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми за період з 07 жовтня 2013 до 08 лютого 2015 року задоволенню не підлягають. При цьому, суд не приймає до уваги при визначенні часу з якого настало прострочення виконання зобов'язання умови договору п.2.2.1 про можливість повернення суми позики частинами, але не пізніше 30-го числа кожного місяця, оскільки розпискою від 05 вересня 2012 року, що є невід'ємною частиною договору позики, сторонами обумовлено і відповідач за первісним позовом зобов'язався повернути усю суму позики в розмірі 70000,00 грн. одразу без визначення строку такого повернення, який не визначений і самим договором, а відтак при обчисленні строку виконання зобов'язання з повернення позики належить виходити з вимог, встановлених абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Одночасно, суд зважає на те, що 06 травня 2015 року (а.с.49) відповідачу за первісним позовом у судовому засіданні достеменно стало відомо про вимогу позивача повернути усю суму позики в розмірі 70000,00 грн., у зв'язку з чим після спливу 30 днів з цього часу позичальник - відповідач за зустрічним позовом, як такий, що не повернув суму позики відповідно до ст.ст. 526, 1049 ЦК України вважається таким, що прострочив відповідно до ст. 610 ЦПК України, тому права позивача за первісним позовом згідно зі ст. 611 ЦК України підлягають захисту з присудженням на його користь всієї суми основного боргу в розмірі 70000,00 грн. Також, належить відзначити, що лише після спливу наведеного строку виконання боргового зобов'язання позивач за первісним позовом згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України набуває права вимоги до відповідача за ст. 625 ЦК України про сплату ним суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, проте такі вимоги після спливу 30 днів, починаючи з 06 травня 2015 року позивач в судовому засіданні не заявляв. Розв'язуючи зустрічні позовні вимоги суд виходить з наступного. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Суд, визначаючи згідно з ст. 11 ЦПК України межі розгляду цієї справи, виходить з того, що правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, з яких звернувся позивач до суду, на що звертав увагу судів Пленум Верховного Суду України в п.п. 1, 4, 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. За положеннями ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Також суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, надані у п. 25 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", де наголошено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Так, в обґрунтування зустрічних позовних вимог про визнання правочину удаваним, позивач за зустрічним позовом стверджував, що насправді сторони уклали не договір позики між фізичними особами, а договір про надання фінансових послуг, оскільки діяльність відповідача за зустрічним позовом має комерційну направленість. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовими послугами вважається надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Частиною 1 ст. 5 вказаного Закону визначено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Цьому кореспондують положення ч.1 ст. 1054 ЦК України, відповідно до яких за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Разом з тим, договір від 05 вересня 2012 року укладений між двома фізичними особами, без примусу до його укладення, діючи у визначенні умов на власний розсуд, сторонами договору визначені позикодавець і позичальник, а не кредитодавець і позичальник, кошти надані у національній валюті, договір не передбачає сплату процентів за користування коштами, тоді як кредитний договір такі проценти передбачає. Також, суд відзначає, що позивач за зустрічним позовом договір підписав 05 вересня 2012 року, з умовами договору був ознайомлений, склав 05 вересня 2012 року власноручно розписку про отримання коштів за цим договором та ці обставини особисто визнав в судовому засіданні. При цьому, суду не надано належних і допустимих доказів згідно ст. ст. 57-60 ЦПК України про те, що відповідач за зустрічним позовом здійснює підприємницьку діяльність, надає фінансові послуги, тощо, та відсутні такі відомості і Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами укладений саме договір позики згідно ст. 1046 ЦК України, а не договір з надання фінансових послуг, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання договору позики від 05 вересня 2012 року удаваним, а правочином який реально мав місце - договір про надання фінансових послуг належить відмовити, як і відмовити у визнанні договору про надання фінансових послуг від 05 вересня 2012 року (договору позики) недійсним. Доводи представника позивача за зустрічним позовом про те, що [PERSON] раніше брав у [PERSON] кредит в сумі 7700,00 грн. і кошти за договором від 05 вересня 2012 року також як і попередній кредит отримував в офісному приміщенні на вул. Леніна у м. Дніпропетровську, не свідчать про те, що відповідач за зустрічним позовом здійснював підприємницьку діяльність з надання фінансових послуг станом на 05 вересні 2012 року, зважаючи також на те, що закон не забороняє укладати договір позики у будь-якому місці, в тому числі, офісному приміщенні. Розв'язуючи вимоги зустрічного позову про встановлення факту отримання [PERSON] за договором від 05 вересня 2012 року суми в розмірі 40000,00 грн., визнання недійсним договору в частині встановлення ціни договору в розмірі 70000,00 грн. суд виходить з того, що згідно ст. 638 ЦК України істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, у договорі від 05 вересня 2012 року сторони дійшли згоди щодо предмета договору та визначили суму грошових коштів позики в розмірі 70000,00 грн. При цьому, розписка в якій зазначалася отримана сума коштів, складена була на виконання договору і в порядку його виконання, тому не є підставою для недійсності цього пункту правочину за ст. 203, 215 ЦК України, а у разі неналежного виконання позикодавцем договору може тягти інші правові наслідки за ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а не недійсність договору. Доводи представника позивача за зустрічним позовом про те, що за розпискою від 05 вересня 2012 року, яка містить виправлення в сумі, [PERSON] фактично отримав лише 40000,00 грн., суд до уваги не приймає, оскільки сума в договорі позики на виконання якого складена розписка узгоджується з сумою в розписці, а виправлення в сумі позики в тексті розписки засвідчені підписом [PERSON] з написом "исправл мною". При цьому, доводи представника відповідача за первісним позовом про те, що вказане виправлення виконано не [PERSON] належними, допустимими доказами не підтверджуються, а роз'ясненим судом відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України правом на заявлення відповідного клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи представник не скористався та відмовився від проведення такої експертизи. Таким чином, встановивши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані докази на належність, допустимість, достатність, кожний окремо і в своєму логічному взаємозв'язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених зустрічних позовних вимог. За правилами ст.88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial