Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], третя особа: ПАТ "Дельта Банк", в якому просить визнати дійсним договір про відступлення права вимоги за депозитним договором, укладеним 02.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позову зазначає, що 02.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за депозитним договором № 00005010056533 від 26.01.2015, що було укладено між [PERSON] та ПАТ "Дельта Банк". Відповідно до договору про відступлення права вимоги [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв право вимоги за вищевказаним депозитним договором. Влітку 2015 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою про розірвання договору. У судове засідання позивач не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. ПАТ "Дельта Банк" надано заперечення на позовну заяву, в яких третя особа просить в задоволенні позову відмовити. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що 26.01.2015 року між [PERSON] та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір банківського вкладу № 00005010056533, у відповідності до умов якого відповідач розмістив у ПАТ "Дельта Банк" вклад у сумі 5553 доларів США на строк до 25.07.2015 року. 02.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за депозитним договором № 00005010056533 від 26.01.2015 року, у відповідності до умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв право вимоги за вищевказаним депозитним договором. Посилаючись на те, що відповідач влітку 2015 року звернувся до позивача з вимогою про розірвання договору про відступлення права вимоги, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому, позивачем не надано доказів звернення до нього відповідача з вимогою про розірвання договору про відступлення права вимоги. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені у ст. 16 ЦК України. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, чинним законодавством передбачені випадки можливості визнання договору дійсним. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Частиною 2 ст. 220 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним суди повинні з'ясовувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку із недодержанням закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218,220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсним, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору про відступлення права вимоги за депозитним договором, укладеного 02.02.2015 року між позивачем та відповідачем, дійсним. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed