Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

26 серпня 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який потім уточнила 03 листопада 2014 року, вказавши, що вона працювала в ТОВ "Агротехнологія" на посаді головного бухгалтера з 22 вересня 2008 року, виконуючи також обовязок щодо ведення кадрової документації, покладені на неї згідно наказу № 20-К від 23.09.2008 року. У звязку з невиплатою підприємством заробітної плати, починаючи з другої половини квітня 2014 року, 16 травня 2014 року нею було подана заява про звільнення з займаної посади згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 23 травня 2014 року,яка передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного договору чи трудового договору. Станом на 31.10.2014 року ТОВ "Агротехнологія" видана трудова книжка з записом про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, видана копія наказу про звільнення № 17/4-к від 23.05.2014 року на підставі ст. 38 КЗпП, не проведено остаточний розрахунок у зв'язку із звільненням: не виплачена заборгованість із заробітної плати, вихідна допомога. Просить зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю Агротехнологія змінити формулювання причини звільнення в трудовій книжці, вказавши замість ч. 1 ст. 38 КЗпП України звільнений за власним бажанням, звільнений на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агротехнологія, код ЄДРПОУ 31788989, р/р 26000799964727 в ПАТ КБ "Правекс-Банк", місцезнаходження: с. Кривбас, вул. Садова, 29 на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 6140 (шість тисяч сто сорок) гривень, 51 копійка, вихідну допомогу 4730 (чотири тисячі сімсот тридцять) гривень 05 копійок, середню заробітну плату за час затримки належних звільненому працівникові сум у розмірі 8978 (вісім тисяч девятсот сімдесят вісім) гривень 12 копійок. моральну шкоду у розмірі 15000 гривень. Позивач в судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримала повністю, просила її задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні уточнену позовну заяву не визнав повністю. Надав суду заперечення. Вказує, що [PERSON] дійсно працювала на посаді головного бухгалтера на підприємстві Товариство з обмеженою відповідальністю Агротехнологія з 22.09.2008 року. 14 травня 2014 року директор [PERSON] звільнився і замість нього до виконання свої посадових обовязків приступив [PERSON], і ним було прийнять рішення про звільнення [PERSON] з 23.05.2014 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП. Вказує, що твердження про те, що їй несвоєчасно виплачувала заробітна плата є непідтвердженим домислом. [PERSON] була відповідальна за нарахування та виплату заробітної плати на підприємстві, ведення кадрової роботи та зберігання та видачу трудових книжок на підприємстві. Табуляграми, табелі виходів на роботу не були нею передані належним чином новому керівництву підприємства. 23 травня 2014 року в приміщенні офісу ТОВ Агротехнологія директором [PERSON] в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] було запропоновано позивачу отримати наказ про звільнення, трудову книжку та зробити відповідний запис за її отримання. Але остання відмовилась, посилаючись на невиплату компенсацій. За даним фактом було складено два акти перший про відмову робітника в отриманні трудової книжки, другий про відмову в отриманні наказу про звільнення. Директором [PERSON] телефонним та поштовими засобами надсилалось повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та наказу про звільнення, проте звернення були проігноровані. Лише 01.08.2014 року позивач вийшов на зв'язок і погодився отримати трудову книжку при особистій зустрічі з керівником підприємства. Вважає, що дії позивача неправомірні, зроблені умисно для затягування часу та отримання безпідставних грошових виплат та компенсацій від підприємства з метою особистої наживи. Просить відмовити в позові повністю. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22.09.2008 року позивача було прийнято на роботу до ТОВ Агротехнологія на посаду головного бухгалтера з окладом згідно штатного розпису, що підтверджується наказом 32-к від 22.09.2008 року (а.с. 59). Згідно заяви позивача про звільнення від 13.03.2015 року, [PERSON] просила звільнити її у зв'язку з порушенням норм трудового законодавства на підставі ч.3 ст38 КЗпП України (а.с.7).Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення заява надіслана позивачем 13.05.2014 року та отримана представником відповідача 16.05.2014року(а.с.8). Згідно дубліката заяви позивача про звільнення від 13.03.2015 року, [PERSON] просила звільнити її у зв'язку з порушенням норм трудового законодавства (несвоєчасна виплата заробітної плати) на підставі ч.3 ст38 КЗпП України з 23.04.2014 року (а.с.11). Згідно опису, дублікат заяви надісланий відповідачу (а.с.10). Позивачем неодноразово на адресу ТОВ Агротехнологія надсилались заяви з вимогою видачі копії наказу про звільнення, трудової книжки та проведення розрахунків (а.с.12,14). Згідно акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 04-18-26/203 від 21.05.2014 -23.05.2014 року встановлені порушення норм трудового законодавства, а саме заробітна плата за квітень 2014 року виплачена 28.04.2014 року, друга частина заробітної плати за квітень на день перевірки не виплачена, заробітна плата за травень 2014 року на день перевірки не виплачена (а.с.15-17). Згідно наказу директора ТОВ Агротехнологія [PERSON] від 23.05.2014 року № 17/4-к [PERSON] звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.9). Згідно запису в трудовій книжці, позивач була звільнена 23.05.2014 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу № 17/4-к від 23 травня 2014 року( а.с.26). Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудові книжки є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. За змістом ст. 38 КЗпП України, відповідної до якої працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що власник зобов'язаний звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань, у тому числі при наявності такого порушення як затримка заробітної плати. Тому суд вважає, що права [PERSON] порушені, та визнає формулювання причини звільнення [PERSON] з ТОВ Агротехнологія на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням таким, що не відповідає чинному законодавству. За положеннями ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно розрахунку заборгованості, наданої позивачем, перед [PERSON] у зв'язку з систематичною невиплатою заробітної плати, утворилася заборгованість, яка станом на 31.10.2014 року складає : заборгованість із заробітної плати за квітень, травень 2014 року у розмірі 6140 гривень 51 копійка, розмір вихідної допомоги 4730 гривень 05 копійок, середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівнику сум становить 8978 гривень 12 копійок. (а.с.66). Ухвалою суду від 29.08.2014 року ТОВ "Агротехнологія" зобовязано надати довідку про середню заробітну плату за 6 місяців та 2 місяці, що передували звільненню та середньоденну заробітну плату [PERSON], табуляграми за квітень, травень 2014 року з повідомлення про загальну суму заробітної плати з розшифровками за видами виплат, розмірів і підстав відрахувань іх заробітної плати, що належить до виплати [PERSON], табелю виходів на роботу [PERSON], графіку виходів на роботу [PERSON] довідки про роботу на підприємстві, наказ про сумісництво, особової картки, розписки про отримання трудової книжки. Вимоги ухвали суду відповідачем не виконані. Відповідно до п.п. 10, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Згідно із ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) вихідна допомога виплачується у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Судом достовірно встановлено та не спростовано відповідачем, що з боку ТОВ Агротехнологія мало місце порушення трудового законодавства відносно позивача, який належним чином виконуючи свої трудові обов'язки відповідно до вимог трудового, з квітня не отримувала оплату за свою працю. Згідно положень ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Таким чином, на думку суду, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та відповідач зобов'язаний внести зміни до формулювання причини звільнення відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із порушення законодавства про працю. Крім того, на підставі наявних матеріалів у справі, судом встановлений факт несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як зазначено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться відповідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 15000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Так, позивач не втратив працездатності, не особа перед пенсійного віку, якій тяжко влаштуватися на роботу, позивач може працювати на працевлаштуватися на будь яку іншу роботу за освітою чи на свій вибір. За таких обставин, суд приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. ( за позов майнового характеру) та судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. ( за позов немайнового характеру). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial