Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

03.11.2016р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (а.с. № 6-10). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 17.07.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому назва банка була змінена на ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHLGB00000749 у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на купівлю нерухомості. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачці кредит в іноземній валюті у розмірі 603 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 17.07.2037р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,80% річних. Позивач зі свого боку виконав зобовязання за кредитним договором та надав [PERSON] кредит, проте відповідачка зі свого боку, умови кредитного договору виконує не належним чином, допустила прострочення виконання зобов'язань, у звязку з чим станом на 06.05.2016р. має заборгованість 722 575,68 дол. США, яка складається з наступного: 576 105,14 дол.США - заборгованість за кредитом; 92 881,64 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14 287,40 дол.США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 39 301,50 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 14.04.2014р. - а.с. № 46) в наданій до суду 12.12.2016р. заяві позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, розглянувши справу за її відсутності без фіксації судового процесу технічними засобами, проти винесення по справі заочного рішення не заперечувала (а.с. №51). Відповідачка [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 25.11.2016р. та 12.12.2016р., повторно не зявилася, про дату судових засідань повідомлялася належним чином, за адресою, яка підтверджена відповіддю ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області від 25.11.2016р. (а.с. № 43) та зазначена самою відповідачкою в усіх договорах з нею (а.с. № 11, 13, 14, 16 ,17), в тому числі, шляхом вручення судових повісток та копії позову з додатками (а.с. № 42, 44, 49, 50). За такими обставинами, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін і постановити по справі заочне рішення суду за правилами ч.4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При розгляді даної цивільної справи підлягають застосуванню норми наступних глав ЦК України: глави 48 «Виконання зобовязання», глави 49 «Забезпечення виконання зобовязання», глави 71 «Позика. Кредит. Банківськиій вклад». Судом встановлено, що між ЗАТ КБ „ПриватБанк, правонаступником якого у 2009році став ПАТ КБ „ПриватБанк та [PERSON] 17.07.2007р. укладено кредитний договір №DNHLGB00000749. Відповідно до умов договору позивач надав [PERSON] кредит в іноземній валюті у розмірі 603 000 доларів США у вигляді неповновлюваної кредитної лінії на купівлю нерухомості з кінцевим терміном повернення до 17.07.2037р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% річних (а.с. № 11-12зв). У порушення чинного законодавства та умов договору позичальник зобовязання за вказаним договором належним чином не виконує, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника, також нести витрати по сплаті податків та інших обовязкових платежів з цих коштів. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором станом на 06.05.2016р. відповідачка має заборгованість 722575,68 дол.США, яка складається з наступного: 576105,14 дол.США - заборгованість за кредитом; 92881,64 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14287,40 дол.США - заборгованість по комісії; 39301,50 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Зазначене підтверджено розрахунком суми заборгованості станом на 06.05.2016р. (а.с. № 24-28). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. сторони уклали договір іпотеки №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р., згідно з яким відповідачка [PERSON] надала в іпотеку майнові права на отримання у власність згідно договору №15-ИП про спільну діяльність у будівництві укладеним між [PERSON] та ТОВ «Перспектива Інвестмент» нерухомого майно будівництво якого незавершене, а саме: - квартири будівельний номер 15, загальною площею 207,41 кв.м., яка розташована за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 35П. - паркувальне місце поз.№ 90 , першої черги в житловому комплексі "Амфітеатр" містобудівного ансамблю "Крутогірний", за адресою Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського,буд.35П (а.с. № 14-15зв). 14.04.2009р. між сторонами був укладений Додатковий договір №1 до договору іпотеки №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. яким пункти 38.3 та 38.4 договору іпотеки №DNHLGB00000749 були викладені в наступній редакції: - пункт 38.3 «В забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру, третьої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансанблю «Крутогірній» за №15, житловою площею 203.5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]». - пункт 38.4 «Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 3 105 750 грн.» (а.с. № 16). Майно належить відповідачці [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ №606436, виданого 08.01.2009р. виконкомом Дніпропетровської міської ради, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.01.2009р. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р., сторони 14.04.2009р. уклали договір іпотеки №DNHLGB00000749/1, згідно з яким [PERSON] надала в іпотеку: - паркувальне місце поз.№ 90, першої черги житлового комплексу "Амфітеатр" містобудівного ансамблю "Крутогірний", розташованого на другому поверсі нежитлового приміщення №56 за адресою Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 35Т (а.с. №17-23) . Відповідно до пункту 36.3 договору іпотеки № DNHLGB00000749/1 обумовлена сторонами договору ціна предмету іпотеки дорівнювала 277 750 грн. Майно належить відповідачці [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серії САС №299225, виданого 11.01.2009р. виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.01.2009р. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його сконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позичені грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Виходячи з положень ч.1 ст.20 ЦК України, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.39 Закону України Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобовязання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.41 Закону України Про іпотеку, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження". Слід додатково зауважити, що позивач, до звернення із позовом до суду, з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов'язанням, надіслав повідомлення боржнику (іпотекодавцю) про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення у разі продовження порушення. Відповідні повідомлення та докази, що підтверджують їх направлення подані позивачем разом з позовом у якості відповідних додатків (а.с. № 30-33). Приймаючи до уваги вищезазначені обставини (наявність значної суми простроченої заборгованості, лист - претензію банку від 13.04.2016р. а.с. № 31-33) та існуючі норми права, суд вважає, що позовні вимоги банку в частині звернення на предмети іпотеки підлягають задоволенню. При визначенні початкової ціни при реалізації предметів іпотеки (квартири №15, загальною площею 204,90 кв.м., яка розташована за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. В.Вернадського (раніше м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського), буд. 35П, паркувальне місце поз.№ 90, першої черги житлового комплексу "Амфітеатр" містобудівного ансамблю "Крутогірний", розташованого на другому поверсі нежитлового приміщення №56 за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпро, вул. В.Вернадського (раніше м. Дніпропетровськ, вул.Дзержинського), буд.35Т) суд виходить з оціночної вартості визначеної сторонами в Додатковому договорі №1 до договору іпотеки №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. та договорі іпотеки №DNHLGB00000749/1 від 14.04.2009р. і вона становить 3 383\~500 грн. Вирішуючи позовні вимоги банку про виселення [PERSON] з житлового приміщення, а саме квартири №15, яка розташована за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпро, вул. В.Вернадського (раніше м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського), буд. 35П суд виходить з наступного. Згідно з ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст. 109 ЖК України), оскільки за змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР, яка визначає, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки у тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відповідна правова позиція висловлена ВСУ в постанові від 10.02.2016р. у справі №6-2830цс15. Крім того, суд приходить до висновку, що мораторій на виселення запроваджений Законом України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів у іноземній валюті від 03.06.2014р. № 1304-VII (зі змінами від 16.07.2015р.) в даному випадку не розповсюджується на відповідачку, оскільки для його застосування при вирішення справи, суд повинен дійти висновку про наявність всіх складових, які виключать можливість застосування дії мораторію. В нашому випадку кредит 17.07.2007р. хоча і був отриманий [PERSON] в іноземній валюті для придбання нерухомості, проте, нерухоме житлове майно (предмет іпотеки) не використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя [PERSON] Так,судом встановлено, що згідно матеріалів справи відповідачка з 26.02.2004р. є зареєстрованою за адресою: [INFO]/а.с. № 11, 13, 14, 16 ,17, 43/ (пізніше назва міста та вулиці змінилися на м. Дніпро, вул. Старокозацька) та загальна площа житлового майна перевищує встановлене обмеження і складає 204,90 кв.м. Приймаючи до уваги вищезазначені обставини, існуючі норми права, правові висновки ВСУ суд вважає, що позовні вимоги банку про виселення відповідачки [PERSON] з житлового приміщення, що перебуває у іпотеці банку можливо без наданням іншого постійного жилого приміщення підлягають задоволенню оскільки не суперечать положенням ст. 109 ЖК України та ст.ст. 39, 40 Закону України „Про іпотеку. При цьому судом також враховано, що відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, враховуючи, що вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат слід провести наступним чином. Позивачем при подачі позову за вимогами майнового характеру було сплачено судовий збір у загальному розмірі 51 441грн. 50коп. (а.с. №2-3,5) та за вимогами немайнового характеру 1378грн. (а.с. № 4). Всього позивачем сплачено 52\~819грн. 50коп. Враховуючи, що вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 52 819грн. 50коп. Разом з тим, відповідно до розяснень, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014р. з подальшими змінами, якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України саме на день сплати, а не на день подання позову. Як вбачається, позовна заява подана позивачем до суду 03.11.2016р., а судовий збір сплачувався декількома квитанціями 11.05.2016р. З огляду на те, що сплата судового збору відбулася 11.05.2016р., та враховуючи, що ціна позову зазначена в іноземній валюті, то суд вважає, що розмір судового збору слід визначати саме станом на 11.05.2016р. Таким чином, враховуючи, що ціна позову складає 722\~575,68дол.США, що згідно довідки НБУ про курс долара до гривні на 11.05.2016р. становить 18\~206 115грн. 82коп. (100 дол. 2519,6137грн.), то розмір судового збору, який банк, мав би сплатити, становить 273\~091грн. 74коп. З огляду на те, що банком при подачі позову сплачено за вимогами майнового характеру 51\~441грн. 50коп., а також приймаючи до уваги, що вимоги повністю задоволено, то з відповідачки на користь держави слід достягнути судовий збір в розмірі 221\~650грн. 24коп. (273\~091грн. 74коп. - 51\~441грн. 50коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved