Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

15 березня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ободівка-Агро" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації, мотивуючи його тим, що йому відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 15 січня 2003 року, належить земельна ділянка площею 2,30 га, кадастровий номер [NUMBER], для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Білокамінської сільської ради Чечельницького району Вінницької області. Влітку 2007 року представники ТОВ "Ободівка-Агро" збирали документи для укладення договорів оренди землі, як більшість жителів с.Білий Камінь він також надав необхідні документи, але вказаний договір від 01.10.2007 року він не підписував, але його визнав та отримував орендну плату. В січні 2017 року йому стало відомо, що існує договір оренди землі між ним та відповідачем від 10 січня 2015 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №11015823, 31.08.2015 року. При отриманні копії договору та додатків до нього за № 36-Б від 10.01.2015 року виявив, що підписи на договорі, акті визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду виконані не ним, а його підписи на договорі та актах сфальсифіковано іншою особою. Доручення на укладення такого договору позивач нікому не надавав. Посилаючись на вищевикладене, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду та просить визнати зазначений договір оренди землі недійсним та скасувати його державну реєстрацію. Під час судового розгляду представники позивача Осадча О.В. та Косаківський В.І. подали в суд заяву про збільшення позовних вимог, та просять стягнути з відповідача в користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 100000 гривень, оскільки незаконними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, втратою сну, психологічному розладі через виклики до суду, лікуванні через загострення гіпертонічної хвороби. В судовому засіданні представники позивача Осадча О.В. та Косаківський В.І. підтримали позовні вимоги повністю, по обставинах викладених в позові та заяві про збільшення позовних вимог, також просять стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, та пояснив, що між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки, який в послідуючому був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.По зазначеному договору претензій, щодо умов його виконання та отримання орендної плати у позивача не було, позивач вчасно отримував орендну плату, навіть більшу ніж зазначено у договорі. В частині стягнення моральної шкоди в задоволенні позовних вимог також просить відмовити, так як позивачем не надано суду доказів про вину відповідача, щодо підписання останнім договору від його імені, а висновок експертизи по даному питанню не може бути прийнято судом до уваги, оскільки в ньому зазначено, що договір підписано не позивачем, а іншою особою, тобто не працівником вказаного підприємства. Щодо стягнення судових витрат покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження Чечельницької районної державної адміністрації від 04 жовтня 2002 року №257, [PERSON] належить земельна ділянка площею 2,30 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Білокамінської сільської ради Чечельницького району. 10.01.2015 року між ТОВ «Ободівка-Агро» та позивачем було укладено договір оренди землі №36-Б, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], площею 2,3050 га розташованої на території Білокамінської сільської ради Чечельницького району, Вінницької області на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що підтверджується актом визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та копією акту приймання-передачі Земельної Ділянки в оренду. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.09.2015 року №43182291, 31.08.2015 року за №11015823 зареєстровано договір оренди землі №36-Б від 10.01.2015 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Ободівка-Агро», за змістом якого строк дії договору оренди землі укладено на 10 (десять) років, з правом пролонгації, з правом передачі в піднайм (суборенду). Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно ч.1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно висновку експерта №2469/2470/17/21 від 10.07.2017 року підписи [PERSON] на трьох примірниках договору оренди землі від 10.01.2015 року, укладені між ним та ТОВ "Ободівка-Агро", на додатках до договору (на акті визначення меж земельної ділянки; на Акті приймання передачі земельної ділянки в додатку від 10.01.2015 року, укладені між ним та ТОВ "Ободівка-Агро"),- виконані не самим [PERSON], а іншою особою. Вказаний висновок експерта по справі підтверджує обставини не укладення [PERSON] спірного договору, які не спростовані будь-якими іншими доказами, хоча кожна сторона і, зокрема, відповідач, в силу ст.ст. 10,60 ЦПК України зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди на час їх укладення з позивачем були: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата; із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19 цього Законує підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом. У разі якщо договором оренди землі передбачається здійснити заходи, спрямовані на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Невідповідність спірного договору оренди землі Типовому договору оренди землі є підставою для визнання указаного договору недійсним відповідно до частини другоїстатті 15 цього Закону. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 5 ст. 126 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки наступає після реєстрації договору оренди землі, проведеної відповідно до закону. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутнє волевиявлення позивача [PERSON] на встановлення його цивільних прав та обов'язків щодо передачі в оренду земельної ділянки, яка перебуває у його власності, на умовах, що були визначені в договорі оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивач не підписував договору оренди земельної ділянки від 10.01.2015 року та не надавав відповідних повноважень іншій особі на її підписання. Представники позивача не заперечують, що позивач отримував орендну плату, проте, укладення вищевказаного договору оренди з ТОВ "Ободівка-Агро" 10 січня 2015 рокуне відповідало його внутрішній волі. Тільки в січні 2017 року йому стало відомо про спірний договір, який він не укладав і не підписував. Він не бажає щоб договір продовжував діяти. За таких обставин, суд вважає, що порушення законних прав позивача полягає в тому, що він був позбавлений можливості вплинути на формулювання істотних умов договору, а саме: строк дії договору; розмір орендної плати та інше. Сторони договору не досягали згоди щодо умов договору. Також судом доведено, що під час укладання договору оренди, текст договору було підписано від імені позивача сторонньою особою. А тому, не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов договору оренди землі, що є підставою, передбаченоюст. 15 Закону України «Про оренду землі», для визнання спірного договору недійсним. Згідно ст. 15 ч.1 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. При цьому доводи відповідача, щодо прийняття позивачем орендної плати, само по собі не є підставою вважати, що між ним та підприємством існують договірні правовідносини щодо обумовленої землі, тому відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, тому вимога позивача про розірвання договіру оренди земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] від 10.01.2015 року за №36-Б укладений між [PERSON] та ТОВ"Ободівка-Агро", зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 11015823, 31.08.2015 року про визнання недійсним та скасування його державної реєстрації підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня провини особи, що завдала моральну шкоду, якщо провина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності й справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню, і не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В той же час, п. 4 вказаної Постанови Пленуму передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду. Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу. Відповідно до ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначив лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, однак ним не надано будь-яких доказів у розумінні ст.ст.59,60 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди саме в таку суму - 100000 гривень. За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що представники позивача під час судового розгляду не надали належних доказів наявності вини відповідача щодо спричинення позивачу моральної шкоди, а тому у цій частині задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог частини 1 ст.88 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов задоволено частково, то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати, пов'язані з частковим задоволенням позову, а саме: суму сплаченого судового збору в розмірі 640 грн; кошти за проведення почеркознавчої експертизи в сумі 3714, грн. 00 коп; на оплату за інформаційну довідку 34 грн; сплату за витяг з ДЗК 80 грн; на оплату за грошову оцінку землі 400 грн; на оплату за нормативно-грошову оцінку землі 520 грн; та витрати пов'язані з проїздом для участі в судових засіданнях 600 грн., які підтверджені документально.

Outcome: partial