Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору № 6/П/99/2007-840. Свої позовні вимоги мотивує тим, що даний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, суперечить моральним устоям суспільства, вчинений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», а також містить ознаки фіктивності. Зазначає, що кредитний договір був підписаний позивачем завдяки діям, вчиненим [PERSON], спрямованих на введення позивача в оману. У 2006 році відбулося знайомство його дружини - [PERSON], яка на той час працювала в Акціонерному банку Банк регіонального розвитку» з [PERSON] - одним із співвласників групи підприємств товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський завод будівельних матеріалів». На початку січня 2007 року відбулася зустріч його дружини з [PERSON], на якій [PERSON], сказав, що у нього є пропозиція від ВАТ КБ «Надра» про кредитування його бізнес-проектів. Вищевказане кредитування, як сказав [PERSON] має відбуватися за допомогою «технічних кредитів», які можуть бути оформлені на фізичних осіб під заставу цільових облігацій ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів». [PERSON] запропонував дружині оформити вищевказаний «технічний кредит». Через деякий час сказав, що ПАТ «КБ «Надра» не надав [PERSON] кредит. В квітні 2013 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява від ПАТ «КБ «Надра» про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором. Разом з тим, зазначає, що жодних грошових коштів від Банка [PERSON] не отримував. Враховуючи вищевикладене, звернувся до суду та просив суд позов задовольнити. В судовому засіданні звернувся до суду з заявою про уточнення (доповнення) підстав позову, в якій зазначив, що оспорюваний Договір відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» є договором про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець не повинен включати у договору із споживачем умови, які є несправедливими. Враховуючи те, що кредит надавався позивачу з метою придбання цінних паперів, які надалі відповідно до Договору залишаються у заставі Банку, то даний договір має несправедливі умови. Крім того, в Договорі порушуються умови п.2 ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», адже позивач зобов'язаний, окрім кредитного договору укласти ще чотири договори: Договір застави майнових прав, Договір застави цінних паперів, Договір Іпотеки, Договір поруки. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 16 січня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір №6/П/99/2007-840, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 96 000 доларів США в порядку і на умовах, визначених Договором. Згідно положень ст.ст. 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. У відповідності до Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) до споживчого кредитування застосовуються положення Закону України "Про захист прав споживачів". У вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України зазначається, що у справі про захист прав споживачів кредитних - послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфер і споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно п. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса,страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України під час підписання кредитного договору 16.01.2007 року позивач виявив власне волевиявлення та вільну внутрішню волю з умовами кредитного договору, що знайшло підтвердження у ході розгляду справи судом. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЗУ продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Представником позивача не наведено жодних обставин, стосовно яких [PERSON] введено у оману при укладенні кредитного договору, а також стосовно яких його вибір був несвідомим. Разом з тим, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. В п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.07.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.09.2013 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "НАДРА" з [PERSON] і [PERSON] заборгованість в розмірі 162 657,75 доларів США (еквівалент у гривніях згідно офіційного курсу НБУ станом на 11.03.2013р. становить 1300 123,37 грн.) солідарно. Судом встановлено, що [PERSON] особисто підписав кредитний договір №6/П/99/2007-840. Згідно анкети кредитного договору та пояснень відповідача [PERSON], останній власноручно заповнював заяву на отримання кредиту та підписував кредитний договір на отримання від позивача 90000 доларів США для придбання цінних паперів - облігацій у бездокументарній формі випуску, які були емітовані ТОВ «Чернігівський завод будівельних матеріалів». Відповідно меморіального ордеру та пояснень представника позивача, останнім 16.01.2007р. кредитні кошти в розмірі 96 000 доларів США були видані [PERSON] через касу готівковим перерахуванням. Як вбачається з розрахунку після укладення договору щомісячно відбувалося погашення кредиту до березня 2009р. і звернень відповідача [PERSON] до позивача щодо неотримання кредитних коштів не надходило. Згідно ч.3, ч.4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини у питанні стосовно правової певності та відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі „Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява №48553/99) суд наголошує, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований ст. 6 параграф 1 та повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів („Брумареску проти Румунії", параграф 61). Оскільки судом встановлено, що [PERSON] отримував кредитні кошти, то дана обставина не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 1 і ч. 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору від 16 січня 2007 року №6/П/99/2007-840. Враховуючи вищевикладене, в процесі розгляду справи, обставин, які б свідчили про недійсність укладеного кредитного договору в межах заявлених позовних вимог та підстав позову судом не встановлено. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з предмету позову, суд вважає, що відповідач не порушив жодних договірних зобов'язань перед позивачем та вимог чинного законодавства України, а тому правові підстави позивача наведені на обґрунтування позовних вимог суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює договірні відносини, які виникли між сторонами у справі, а умови договору не суперечать ЗУ "Про захист прав споживачів" та не дають підстави вважати суду, що вони укладені з порушенням законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed