Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював з 2002 року у ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", з 2011 року малярем-лицювальником, має 6 розряд. 11.08.2017 Банк видав наказ № 541-к про звільнення позивача та 14.08.2017 звільнив на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України. Повідомлення про факт звільнення та вручення трудової книжки відбулися несподівано для позивача безпосередньо у день звільнення. Рішення про звільнення та відповідний наказ Банку позивач вважає незаконними з наступних підстав: - наявна обґрунтована відмова виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є позивач, у наданні згоди на його звільнення, яку роботодавець безпідставно визнав необґрунтованою; - рішення про звільнення та відповідний наказ виданий директором АТ "Укрексімбанк" Гриценком О.В. всупереч зобов'язанням, взятим на себе Банком відповідно до чинного Колективного договору від 02.03.2012, згідно з яким адміністрація Банку зобов'язувалася забезпечувати повну, стабільну зайнятість працівників Банку відповідно до професійної кваліфікації. В порушення цього обов'язку, позивач був звільнений з роботи, чим позбавив всякої зайнятості взагалі. Крім того, свою власну неспроможність або небажання правильно організувати роботу позивача адміністрація Банку видає за об'єктивну причину звільнення; - звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України здійснено всупереч порядку, встановленому ст. 49-2 КзпП України, без персонального попередження позивача не пізніше, ніж за два місяці. Так, з попередженням про наступне вивільнення, про яке зазначається у наказі про звільнення, позивача ознайомлено 24.04.2017, але за два місяці після цього його звільнено не було, і до 14.09.2017 включно позивач продовжував працювати в АТ "Укрексімбанк" маляром -лицювальником 6 розряду. Про звільнення, яке фактично відбулося 14.08.2017, позивач заздалегідь попереджений не був; - звільнення не обумовлено реальними змінами в організації виробництва і праці в Банку. Натомість адміністрація Банку з початку 2017 року і до звільнення позивача усувала його від роботи, замовляючи зовнішнім фірмам роботу, яку міг би виконувати він. Зокрема, у травні та червні 2017 року невідомою позивачу фірмою виконувалися роботи із заміни тротуарної плитки біля приміщення Банку за адресою вул. Антоновича, буд. 127 з вулиці Тверської, які відповідно до кваліфікації міг би виконувати позивач. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) визнати незаконним та скасувати наказ АТ "Укрексімбанк" від 11.08.2017 № 541-к про його звільнення; 2) поновити позивача на роботі маляра-лицювальника 6 розряду в АТ "Укрексімбанк"; 3) зобов'язати АТ "Укрексімбанк" виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу; 4) всі судові витрати по справі покласти на відповідача. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2017 задоволено заяви представників Всеукраїнської профспілки "Народна солідарність" Кляшторного О.М. та Первинної профспілкової організації № 803-3 Всеукраїнської профспілки "Народна солідарність" Мацько І.А. про залучення до участі у справі як третіх осіб. Судом залучено до участі у справі як третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача Всеукраїнську профспілку " Народна солідарність" та Первинну профспілкову організацію № 803-3 Всеукраїнської профспілки "Народна солідарність". 03.01.2018 року від відповідача надійшов відзив до позовної заяви. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідач позов не визнає, заперечує проти його задоволення, оскільки вважає звільнення позивача правомірним. Свою позицію відповідач обґрунтовує наступним. Банк, користуючись своїми законними правами, на підставі ст. 64 ГК України, здійснив зміни в організації виробництва і праці, у тому числі, вніс зміни до організаційної структури останнього, здійснивши скорочення чисельності та штату. Протоколом засідання правління АТ "Укрексімбанк" від 05.04.2017 №16, зокрема, постановлено здійснити зміни в організації виробництва і праці в Банку в термін до 01.09.2017, у тому числі, внести зміни до його організаційної структури та здійснити скорочення штату, а саме ліквідувати Управління капітального будівництва і експлуатації споруд та всі його функції передати до Управління справами. [PERSON] було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КзпП України після того, як у Банку відбулися відповідні зміни в організації виробництва і праці, після ліквідації Управління капітального будівництва і експлуатації споруд та затвердження нової структури Управління справами, що не містила посади маляра. Так, звільнення позивача відбулося 14.08.2017, а новий штатний розклад затверджено 01.06.2017. Крім того, відповідачем правомірно здійснено звільнення позивача за відсутності обґрунтованої відмови відповідного профспілкового органу у наданні такої згоди. 21.07.2017 до профспілкового органу Банком направлено подання про надання згоди на розірвання трудового договору № 012-00/3138. У витягу з протоколу Профспілкового Комітету Первинної профспілкової організації №803-3 Всеукраїнської профспілки "Народна солідарність" від 02.08.2017 зазначено про причини відмови у наданні згоди на звільнення працівника без зазначення будь-якого правового обґрунтовування такої відмови. Так, відмова Профспілки містить лише її власні оціночні судження, зокрема, щодо нібито неправильної організації праці позивача; порушення позивачем визначеного КЗпП України двомісячного строку, після спливу якого Банк мав звільнити позивача, а звільнив у строк, що є більшим за два місяці; наявності у відповідача необхідності мати у штаті маляра. При цьому у витягу з протоколу профспілки не вказано, яка саме норма права порушується при звільненні позивача. Оскільки у рішенні профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору немає обґрунтовування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, Банк відповідно до вимог законодавства мав право звільнити позивача без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Також Банк вказує про те, що на виконання вимог ст. 49-2 КзпП України 24.04.2017 (тобто не менш ніж за два місяці до дати звільнення) Банк ознайомив позивача із інформацією про його наступне звільнення, що підтверджує сам позивач у позовній заяві. Згідно з положеннями Робочої інструкції маляра лицювальника 6 розряду Управління капітального будівництва і експлуатації споруд, затвердженої 22.08.2011 начальником вказаного Управління, маляр безпосередньо проводить поточні роботи існуючих цегляних та бетонних конструкцій, поверхонь прибудинкової території (з фігурних елементів вимощення, асфальту, бетону тощо), підлоги з натуральних та штучних матеріалів (з) граніту, керамічної плитки, лінолеуму, шпаклювання та фарбування поверхонь, фарбування металоконструкцій. У 2017 році виконання поточних ремонтних робіт існуючих конструкцій та поверхонь, що є у Банку, треті особи не здійснювали. Треті особи здійснювали будівництво у Банку пандусу, що є створенням нового об'єкту, і не передбачено робочою інструкцією маляра, що не обумовлено робочою інструкцією маляра, і до яких позивач не може бути допущений відповідно до Правил охорони праці. Переліком виконаних робіт за період з 16.01.2017 по 14.02.2017 підтверджується, що відповідач доручав позивачу виконання усіх наявних у нього робіт, які позивач з огляду на його освіту, кваліфікацію та досвід роботи міг би виконувати відповідно до Робочої інструкції. Проте, навіть за вказаних обставин у Банку відсутній обсяг роботи, який позивач міг би здійснювати відповідно до його робочої інструкції протягом усього робочого дня, встановленого Правилами розпорядку. Відповідач також вказує, що на виконання ст. 44 КЗпП України та наказу АТ "Укрексімбанк" від 11.08.2017 № 541-к Банком проведено виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Від виплати відповідачем одноразової вихідної допомоги при припиненні трудового договору за угодою сторін у розмірі семи заробітних плат позивач відмовився. 08.05.2018 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача, згідно з якими за даними Київського міського центру зайнятості позивач перебуває на обліку як безробітний у Голосіївській районній філії Київського міського центру зайнятості з 15.08.2017. Виплата допомоги по безробіттю із урахуванням трудового стажу позивача розпочата з 15.09.2017 та станом на 05.04.2018 нарахована та виплачена сума вищевказаної допомоги становить 30 932, 92 грн. за період з 15.09.2017 по 19.03.2018. Відповідно до п.п. 9 п. 6 Положення про Державну службу зайнятості України, затвердженого Указом Президента України від 16.01.2013 № 19/2013 , служба для виконання покладених на неї завдань має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі. У зв'язку з цим, відповідач просить суд врахувати зазначену інформацію з метою недопущення незаконного стягнення із Банку грошових сум та порушення його законних прав та інтересів. 20.08.2018 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи, відповідно до яких звільнення [PERSON] було проведено попри обґрунтовану відмову виборного профспілкового органу первинної профспілкової організації у наданні згоди на звільнення, тому позивач має бути поновлений на роботі з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював з 2002 року у ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", з 2011 року малярем-лицювальником, має 6 розряд, що підтверджується трудовою книжкою [NUMBER]. 24.02.2017 та 05.04.2017 на засіданні Правління АТ "Укрексімбанк" прийнято рішення здійснити зміни в організації виробництва і праці в Банку в термін до 01.09.2017, у тому числі, внести зміни до його організаційної структури та здійснити скорочення штату, а саме ліквідувати Управління капітального будівництва і експлуатації споруд та всі його функції передати до Управління справами. Згідно з копією наказу Голови Правління Банку Гриценка О.В. від 23.05.2017 № 217 новий штатний розклад Управління справами, в якому відсутня посада маляра-лицювальника, затверджено з 01.06.2017, що підтверджується протоколами засідань Правління Банку № 9 та № 16. Про наступне вивільнення позивача було повідомлено 24.04.2017, що підтверджується актом про ознайомлення [PERSON] з попередженням, відповідно до якого позивачем підписано вказане попередження 24.04.2017, але дату не поставлено. Відповідачем 21.07.2017 до первинної профспілкової організації №803-3 Всеукраїнської профспілки "Народна солідарність" направлено подання про надання згоди на розірвання трудового договору № 012-00/3138, укладеного з позивачем. У витягу з протоколу Профспілкового Комітету Первинної профспілкової організації №803-3 Всеукраїнської профспілки "Народна солідарність" від 02.08.2017 зазначено про відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON] у зв'язку з фактичною необґрунтованістю подання Банку стосовно доцільності, необхідності та неможливості уникнути звільнення позивача і явного порушення встановленого законодавством порядку його звільнення. У вказаному витягу профспілковим органом зазначається, що незабезпечення позивача роботою відбулося внаслідок неправильної організації праці позивача; відповідачем порушено передбачений КЗпП України двомісячний строк, після спливу якого Банк мав звільнити позивача, а звільнив у строк, що є більшим за два місяці; у Банка наявна необхідність мати у своєму штаті маляра. 11.08.2017 Головою Правління Банку Гриценком В.О. видано наказ № 541-к про звільнення позивача та 14.08.2017 його звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату та чисельності працівників, що підтверджується копією цього наказу. Згідно з довідкою Банку від 29.11.2017 № 021-00/906 позивачу при звільненні у серпні 2017 року нарахована вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 8137,36 грн. Відповідно до довідки Державної служби зайнятості від 03.04.2018 № 33/01/1791-18 [PERSON] з 15.08.2017 зареєстрований як безробітний у Голосіївській районній філії Київського міського центру зайнятості. Виплату допомоги по безробіттю [PERSON] розпочато з 15.09.2017. Станом на 30.03.2018 його реєстрацію припинено. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що його звільнення відбулося з порушенням вимог діючого трудового законодавства, що і стало підставою для звернення його до суду. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КзпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно із ч. 2 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Судом встановлено, що відповідач, скориставшись правами, передбаченими ч. 2 ст. 64 ГК України та Статутом Банку, здійснив зміну в організації виробництва і праці, у тому числі, вніс зміни до організаційної структури останнього, здійснивши скорочення чисельності та штату, а саме ліквідував Управління капітального будівництва і експлуатації споруд та всі його функції передав до Управління справами, нова структура якого не містила посади маляра. Згідно з п. 2.4 ст. 2 Робочої інструкції маляра лицювальника 6 розряду Управління капітального будівництва і експлуатації споруд, затвердженої 22.08.2011 начальником вказаного Управління, маляр безпосередньо проводить поточні роботи існуючих цегляних та бетонних конструкцій, поверхонь прибудинкової території (з фігурних елементів вимощення, асфальту, бетону тощо), підлоги з натуральних та штучних матеріалів (з) граніту, керамічної плитки, лінолеуму, шпаклювання та фарбування поверхонь, фарбування металоконструкцій. Як вбачається з довідок Банку від 28.11.2017 № 1139 та № 1141, у 2017 році в Банку третіми особами, що не перебувають у трудових відносинах з Банком, у будівлі Головного Банку не проводилися роботи, які передбачені робочою інструкцією маляра-лицювальника 6 розряду відділу експлуатації споруд Управління капітального будівництва та експлуатації споруд. Крім того, в 2017 році в Банку відсутні роботи в будинку Банку, зазначені у вказаній робочій інструкції, які можуть виконуватися працівником із використанням повного робочого часу. Таким чином, доводи позивача щодо того, що його звільнення не обумовлено реальними змінами в організації виробництва і праці в Банку та штучного усунення його від роботи не знайшли свого підтвердження. Що стосується посилання позивача на те, що перед його звільненням не було отримано згоду профкому, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Частиною 7 статті 43 КЗпП України передбачено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно із ч. 6 ст. 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. В аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 вказаного Закону слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами». Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Як встановлено при розгляді справи, 02.08.2017 року на засіданні Профспілкового комітету первинної профспілкової організації № 803-3 Всеукраїнської профспілки "Народна солідарність" було розглянуто подання Банку про надання згоди на розірвання трудового договору, у тому числі з [PERSON] Згідно з Витягом з протоколу Профкому № 803-3 від 02.08.2017 року у наданні згоди відмовлено з підстав фактичної необґрунтованості подання роботодавця стосовно доцільності, необхідності та неможливості уникнути звільнення позивача і явного порушення щодо нього встановленого законодавством порядку звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Як зазначається у вказаному витягу, відповідно до подання Банку позивач з 16 січня по 14 лютого 2017 року на фактичне виконання робіт за професією витратив лише 4,5% свого робочого часу. При цьому Банк посилається на "аналіз використання робочого часу" [PERSON], який не додається, отже не є зрозумілою методика,за якою він здійснювався, та немає можливості зробити висновок про відповідність цього аналізу фактичній дійсності. Відповідно до здорового глузду та ст. 141 КЗпП України обов'язком саме власника або уповноваженого ним органу є правильно зорганізувати працю працівників та створювати умови для зростання продуктивності їхньої праці. Також, відповідно до п.2.1.2 Колективного договору від 02.03.2013, що діє в АТ "Укрексімбанк", обов'язком Адміністрації є забезпечення повної, стабільної зайнятості працівника Банку відповідно до професій та кваліфікацій. Водночас, згідно чинних норм праці для обслуговування наявних у Банку банківських приміщень та непрофільних активів потрібен щонайменше один або й два працівники, які виконують лицювально-плиточні роботи, об'єктивних причин їхнього скорочення немає, у поданні роботодавця такі причини не наведені; за об'єктивну підставу скорочення штатної одиниці маляра-лицювальника 6 розряду, який працює позивач, видається власна неспроможність або небажання роботодавця правильно організувати його роботу. Також у відмові Профспілки зазначається, що Банк при звільненні [PERSON] завідомо порушив встановлені законодавством процесуальні терміни звільнення працівника за ст. 40 КЗпП України. Оскільки звільнення, про яке [PERSON] повідомляли у квітні 2017 року, у вказаний йому термін (через два місяці після ознайомленням з попередженням) фактично не відбулося та він продовжував і далі працювати малярем-лицювальником у Банку, то на момент розгляду Профкомом подання про надання згоди на звільнення він є таким, хто не був у порядку ст. 49-2 КзпП України завчасно повідомленим про майбутнє звільнення. Крім того, за даними Голосіївського районного центру зайнятості наразі у районі відсутні відповідні вакансії, тому звільнення позивача спричинить тяжкі соціальні наслідки і значні додаткові обтяження для бюджету Фонду соціального страхування України. З наведеного вбачається, що відмова Профспілки містить лише її власні оціночні судження, зокрема, щодо нібито неправильної організації праці позивача; порушення позивачем визначеного КЗпП України двомісячного строку, після спливу якого Банк мав звільнити позивача, а звільнив у строк, що є більшим за два місяці; наявності у відповідача необхідності мати у штаті маляра. При цьому у витягу з протоколу профспілки не вказано, які саме норми права порушуються при звільненні позивача. У зв'язку з цим суд вважає відмову профспілкового органу у наданні згоди на звільнення [PERSON] необґрунтованою, і за таких умов відповідач мав право звільнити працівника без згоди профспілкового органу. Щодо порушення, на думку позивача, Банком вимог законодавства щодо порядку вивільнення працівників, суд вважає, що відповідачем такий порядок порушено не було, оскільки про наступне вивільнення позивача відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України Банком було поінформовано 24.04.2017, тобто не пізніше ніж за два місяці до фактичного звільнення (14.09.2017). Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Таким чином, враховуючи вимоги вказаної статті, можна зробити переконливий висновок про те, що про наступне вивільнення [PERSON] повинні були повідомити не пізніше, ніж за 2 місяці. При цьому строк наступного вивільнення діюче законодавство не встановлює, а тому роботодавець може на власний розсуд приймати рішення про те, коли саме звільнити працівника. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки суд дійшов до висновку, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження фактів порушення діючого трудового законодавства з боку відповідача та підстав для задоволення позовних вимог, а тому суд вважає за можливе у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed