Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2008 року належить квартира [ADDRESS] , у якій зареєстрований її колишній цивільний чоловік [PERSON] , який не проживає у цій квартирі без поважних причин понад вісім років, комунальні послуги він не сплачує, його особисті речі у квартирі відсутні, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов. Перешкод у користуванні цим житловим приміщенням відповідачу ні вона, ні члени її сім`ї не чинили. Реєстрація відповідача у даній квартирі перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Позивач вважає, що оскільки відповідач [PERSON] тривалий час більше одного року без поважних причин не проживає у належній їй на праві власності квартирі, він відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим житлом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу у її відсутність та задовольнити позов. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд встановив, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 74,7 м2, житловою площею 33,4 м2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29 травня 2008 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 серпня 2008 року. У даній квартирі з 30 квітня 2010 року зареєстрований відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , колишній цивільний чоловік позивача і батько її дочки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 1-1/20029 від 10 вересня 2019 року, виданою Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області, та свідоцтвом про народження дитини. Судом встановлено, що у належній позивачу [PERSON] на праві приватної власності вказаній квартирі зареєстрований, проте фактично не проживає більше одного року відповідач [PERSON] , що підтверджується актами обстеження житлових умов, складеними 27 листопада 2018 року головою правління ОСББ "СДС-Співдружність дружніх сусідів" [PERSON] та 03 вересня 2019 року депутатом Броварської міської ради Київської області [PERSON] у присутності сусідів, які підтвердили цей факт. Згідно із ч. 1 ст. 29 ЦК України, ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено міжнародний принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне, мирне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає у належній [PERSON] на праві власності квартирі [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування цим житлом, тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved