Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

В лютому 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства "Київпастранс" Виконавчого органу Київської міської ради в особі філії КП "Київпастранс" Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконуючий обов`язки директора Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 31.10.2005 року, відповідно до наказу №137 від 31.10.2005 року був прийнятий на посаду водія тролейбуса Комунального підприємства "Київпастранс" Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо. Посилається на те, що наказом відповідача №18 від 03.02.2017 року позивач з 03.02.2017 був звільнений з посади водія тролейбуса Комунального підприємства "Київпастранс" Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП. Зазначає, що у подальшому наказом відповідача №21 від 06.02.2017 року, який підписаний виконуючим обов`язки директора Комунального підприємства "Київпастранс" Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо [PERSON], було змінено дату звільнення з 03.02.2017 на 06.02.2017 року. Своє звільнення [PERSON] вважає незаконним та безпідставним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Зазначає, що з наказом про звільнення з роботи його не було ознайомлено,копія наказу в день звільнення йому не видавалась, копію Наказу №21 від 06.02.2017 року було надіслано поштою. Також посилається на те, що причини його звільнення не відповідають дійсності, адже насправді він не пропускав роботу, в період з 14.11.2016 року по 23.11.2016 року перебував на амбулаторному лікуванні у зв`язку з захворюванням на ГРЗ (бронхіт). Зазначає, що лікарняний листок було відкрито філією №1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району м.Києва. в період з 31.12.2016 року по 22.01.2017 року позивач перебував у щорічній відпустці за 2016 рік. Таким чином, вважає причини свого невиходу на роботу поважними та такими, які в розумінні ст. 40 КЗпП України не можуть вважатися прогулом. Зважаючи на те, що позивач з поважних причин був відсутній на робочому місці, тобто відсутній факт прогулу, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, у якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 18 від 03.02.2017 року та наказ про зміну дати звільнення №21 від 06.02.2017 року, поновити його на посаді водія з 6 лютого 2017 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн. (а.с.23-26). 10 березня 2017 року ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Неганової Н.В. було відкрите провадження у даній справі, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 21 листопада 2017 року Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва №2821 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу було розподілено судді Супрун Г.Б. 19 жовтня 2018 року Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва №911 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу було розподілено судді Войтенко Т.В. Ухвалою від 19.10.2018 дану справу було прийнято до провадження Подільського районного суду м. Києва в складі головуючого судді Войтенко Т.В. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 27.03.2019 до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - виконуючого обов`язки директора Комунального підприємства "Київпастранс" "Куренівське тролейбусне ремонтно - експлуатаційне депо" [PERSON] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник позивача вимоги повної заяви підтримав, просив суд позов задовольнити з підстав того, що перебування позивача на лікарняному підтверджується належними та допустимими доказами по справі, а відтак відсутність позивача на робочому місці не можна було вважати прогулом та підставою для звільнення [PERSON] навіть у випадку виникнення у відповідача сумнівів щодо правильності оформлення лікарняного листа. Крім того, звертав увагу суду на те, що період перебування позивача на лікарняному з 14.11.2016 по 23.11.2016. було оплачено [PERSON] , тобто роботодавець визнав поважною причину відсутності працівника на робочому місці, а вже згодом почав проводити переписку з Фондом для відшукання штучних підстав для звільнення позивача. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити позивачу в задоволенні позову з тих підстав, що обставини, викладені у позовній заяві, не відповідають дійсності. Зокрема, зазначила, що в день звільнення 06.02.2017 позивачу було вручено копію наказу про звільнення, що підтверджується його підписом в наказі. В день звільнення позивачу також було видано трудову книжку, про отримання якої позивач поставив свій підпис в особовій картці та журналі реєстрації трудових книжок. Звільнення позивача 06.02.2017 вважають правомірним, оскільки [PERSON] був відсутній на робочому місці 10 днів в період з 14.11.2016 по 23.11.2016. Причину відсутності на робочому місці [PERSON] підтвердив листом непрацездатності серії АДА №381593, який згідно Довідки Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №521-08 від 16.02.2017 про результати перевірки обґрунтованості видачі листа непрацездатності визнано необґрунтованим. Зважаючи на необґрунтованість листа непрацездатності, відповідач визнав відсутність [PERSON] на робочому місці неповажною, тобто прогулом, у зв`язку з чим звільнив його з посади водія за прогули. Представник третьої особи проти позову заперечив, просив відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав, наведених в запереченні відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що наказом №137 від 31.10.2005 року [PERSON] було прийнято на посаду водія тролейбуса в філію Комунальному підприємства "Київпастранс" - Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо (а.с. 6, 54). Наказом №18 від 03.02.2017 [PERSON] було звільнено з посади водія тролейбуса з 03.02.2017 за прогули без поважних причин в період з 14.11.2016 по 23.11.2016 на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.53). У подальшому наказом відповідача №21 від 06.02.2017 року за підписом виконуючого обов`язки директора [PERSON] було змінено дату звільнення [PERSON] з 03.02.2017 на 06.02.2017 ( а.с. 9, 52). Підставою звільнення [PERSON] згідно оскаржуваних наказів зазначено службову записку начальника відділу експлуатації від 01.02.2017, Лист №4278-08 від 28.12.2019 виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, протокол №2 комісії із соціального страхування Куренівського ТРЕД, пояснення [PERSON] від 12.01.2017, листок непрацездатності АДА №076697 за період з 14.11.2016 року по 23.11.2016 року. Своє звільнення позивач вважає незаконним, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та його права підлягають захисту судовим рішенням з огляду на таке. Судом встановлено, що з 14.11.2016 року по 23.11.2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні, про що отримав лікарняний листок серія АДА №381593, виданий Філією № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно- діагностичний центр» Оболонського району (а.с. 58). Даний лікарняний листок позивач пред`явив роботодавцю та продовжив виконання своїх трудових обов`язків на підприємстві. Як не заперечувалося сторонами та підтверджується Довідкою від 28.12.2016 (а.с.60-61), період перебування позивача на лікарняному з 14.11.2016 року по 23.11.2016 року був оплачений з бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. В подальшому відповідач ініціював питання про обґрунтованість лікарняних листів, виданих [PERSON] та відносно ще двох своїх працівників. Так, за результатами перевірки обґрунтованості видачі листа непрацездатності серії АДА №381593, виданого Філією № 1 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району, Виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було складено довідку від 28.12.2016 про необґрунтованість лікарняного листа (а.с.60-61). Довідкою встановлено, що при оформленні лікарняного листа [PERSON] не пред`являв медичну картку, назвав тимчасову адресу своєї реєстрації, в журналі реєстрації прийому амбулаторних хворих лікаря позивач [PERSON] в день відкриття та закриття лікарняного листа записаний останнім. В журналі ЛКК прізвище [PERSON] зареєстроване від 14.11.2016. На підставі довідки від 28.12.2016 за результатами перевірки лікарняного листа Виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності надано пропозиції повернути кошти за необґрунтовано виданий лікарняний лист. 12 січня 2017 року відповідач викликав [PERSON] до відділу кадрів для надання пояснень щодо отримання лікарняного листа та запропонував переоформити лікарняний лист у відповідності до вимог законодавства. Про проведену бесіду було складено акт від 12.01.2017 (а.с.50). Зважаючи на те, що [PERSON] не надав іншого лікарняного листа за період з 14.11.2016 року по 23.11.2016 року, відповідач зазначені дні порахував як прогул. Так, 17 січня 2017 року в.о. директора Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо [PERSON] вніс подання до Первинної профспілкової організації КП «Київпастранс» про звільнення [PERSON] з посади водія за прогули без поважних причин (а.с.7). Звільнення позивача суд вважає незаконним, зважаючи на таке. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Разом з тим, встановлено, що в період з 14.11.2016 року по 23.11.2016 року [PERSON] хворів, з приводу чого звертався до філії №4 Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м.Києва для оформлення лікарняного листа. Так, листом від 16.02.2017 Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м.Києва підтвердило факт звернення та оформлення лікарняного листа на ім`я [PERSON] (а.с.11). Хворобу [PERSON] не можна вважати неповажною причиною відсутності на роботі. Претензії з приводу неналежного, як на думку роботодавця, оформлення лікарняного листа не можуть свідчити про неповажність причин відсутності на роботі та не є підставою для встановлення факту прогулу. Таким чином, звільнення майже через 2 місяці [PERSON] з посади водія після того, як ним було пред`явлено лікарняний лист роботодавцю та отримано виплату за період тимчасової непрацездатності, не можна вважати законним та таким, що узгоджується з вимогами п.4 ч.1. ст. 40 КЗпП України. Звільнення працівника за прогули можливе лише у випадку не надання працівником доказів про поважність причин відсутності на роботі. В конкретному випадку доказ про поважність причин відсутності на робочому місці протягом 10 днів [PERSON] надав у вигляді лікарняного листа. Зважаючи на встановлені обставини, наказ №18 від 03 лютого 2017 року Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо КП "Київпастранс" Виконавчого органу Київської міської ради про звільнення [PERSON] з посади водія тролейбуса та наказ №21 від 06 лютого 2017 року Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо КП "Київпастранс" Виконавчого органу Київської міської ради про зміну дати звільнення [PERSON] з посади водія тролейбуса слід визнати незаконними і скасувати. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, [PERSON] необхідно поновити на посаді водія тролейбуса Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо КП "Київпастранс" Виконавчого органу Київської міської ради з 6 лютого 2017 року, оскільки останнього було звільнено безпідставно. Факт незаконного звільнення позивача в силу вимог ст. 235 КЗпП України дає підстави для нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, з огляду на те, що заява про поновлення на роботі у конкретному випадку розглядається більше одного року не з вини працівника, оскільки по справі змінювалися судді та розгляд справи розпочинався спочатку, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу повинна здійснюватися за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 6 лютого 2017 року по день постановлення судового рішення по справі - 6 травня 2019 року. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Судом встановлено, що розмір заробітної плати [PERSON] в грудні 2016 року становив 7840,210 грн., в січні 2017 року - 7850,09 грн. (а.с.90). Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами), середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача, визначена виходячи з виплат (грудень 2016 р. - 7840,10 грн., січень 2017 р. - 7850,09 грн.) за останні фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні (20+22 дня) перед звільненням шляхом ділення на число відпрацьованих робочих днів складає: (7840,10 грн. + 7850,09 грн.) : 44 = 15690,19 грн. : 42 днів = 373,58 грн. Враховуючи положення ст. 73 КЗпП України, відповідно до Листа Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 р. №11535/0/14-16/13 кількість робочих днів у 2017 році склала 249 день. Крім того, відповідно до Закону України «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів» від 16.11.2017 року № 2211, який набрав чинності 02.12.2017 року - 25 грудня введено додатковий вихідний день ( Різдво Христове ), який не було враховано в Листі Міністерства праці та соціальної політики України в редакції від 05.08.2016 року. Тож остаточна кількість робочих днів у 2017 році склала 248 днів. В період з 06.02.2017 року по 31.12.2017 року кількість робочих днів склала 225 днів. Враховуючи положення ст. 73 КЗпП України, відповідно до Листа Міністерства праці та соціальної політики України від 19.10.2017 № 224/0/103-17/214 кількість робочих днів у 2018 році склала 250 днів. У 2019 році кількість робочих днів до 6 травня 2019 року включно склала 85 днів. Загальна кількість робочих днів, за яку необхідно стягнути середній заробіток, складає: 225++250+85 = 560 днів. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 6 лютого 2017 року по 6 травня 2019 року складає 209 204,80 грн. (560 день х 373,58 грн. середньоденного заробітку). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зважаючи на те, сам по собі факт незаконного звільнення працівника з посади та позбавлення його законних сподівань на отримання заробітної плати для нормальної організації свого життя тягне за собою спричинення душевних страждань, пов`язаних з необхідністю зміни свого способу життя та необхідністю відновлення свого порушеного права, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди [PERSON] , завданої незаконним звільненням, 3000,00 грн.. Спричинення моральної шкоди, яку б можна було б оцінити у заявленому розмірі 10000 грн., позивач не довів. Відповідно до ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та стягнення середньої заробітної плати за 1 місяць - лютий 2017 року у розмірі 6350,86 грн. (17 днів х 373,58 грн. середньоденного заробітку). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн. з кожної вимоги немайнового характеру про скасування наказу про звільнення та внесення змін до наказу про звільнення, поновлення на роботі, а також 640,00 грн. судового збору з вимоги про відшкодування моральної шкоди, а також підлягає стягненню 2092,05 грн. судового збору з вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а всього необхідно стягнути на користь на користь держави 4012,05 грн. судового збору. На підставі викладеного, ст.ст.40 ч.1 п.1, 42, 49-2, 232, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial