Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Мостобудівельний загін №112» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 лютого 2004 року він був прийнятий на посаду слюсаря - монтажника в ДП ВАТ "Мостобуд "Мостозагін № 112", яке в подальшому було реорганізовано в ТОВ "Мостобудівельний загін № 112". На початку заробітна плата виплачувалася повністю і вчасно, проте декілька останніх років, без повідомлення причин, відповідач почав затримувати виплату заробітної плати та інших виплат, належних позивачу відповідно до трудового договору. У зв'язку з цим позивачем було подано заяву про звільнення із роботи за власним бажанням і наказом від 02.03.2015 року № 20-к його було звільнено з роботи за власним бажанням. Однак повний розрахунок з ним і виплату належних йому коштів на день звільнення проведено не було, відмову мотивовано відсутністю коштів. Вважає, що такі обставини не є підставою для невиплати заробітної плати, грубим порушенням трудового законодавства і його прав. З метою врегулювання даного спору з приводу невиплати належних йому сум заробітної плати, представником позивача адвокатом Яременком В.В., 16.10.2015року на адресу відповідача було скеровано адвокатський запит з проханням надати довідку про розмір заборгованості по виплаті заробітної плати та виплаті коштів на відрядження. Однак запит було залишено без жодного реагування, довідки про середню заробітну плату та заборгованість йому не видані, заробітна плата у повному обсязі не виплачена. За його попередніми підрахунками, на сьогоднішній день заборгованість по заробітній платі відповідача перед ним становить 100000 гривень. Також позивач вказує, що оскільки відповідач станом на день звільнення повний розрахунок по заробітній платі не провів, чим допустив заборгованість в розмірі 100000 гривень, то він зобов'язаний сплатити на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме: з 02.03.2015 року по 06.07.2016 року, з урахуванням індексації, передбаченої законодавством. Крім того, позивач вказує, що йому завдано також моральну шкоду, яка обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, тому, з урахуванням розміру невиплаченого заробітку та тривалості часу невиплати, оцінює завдану йому моральну шкоду в 5000 гривень, яку просить стягнути з відповідача. У зв'язку із викладеними обставинами позивач просив стягнути з ТОВ «Мостобудівельний загін №112» на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 100000 гривень, середній заробіток за період затримки розрахунку з 02.03.2015 по 06.07.2016 року, з індексацією, моральну шкоду у розмірі 5000 грн., судові витрати покласти на відповідача. Позивач та його представник Яременко В.В. в судове засідання не з'явилися, представник позивача надав суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує, дав згоду на заочний розгляд справи.. Представник відповідача в судове засідання неодноразово не з'явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце слухання справи. В зв'язку з викладеним, за згодою позивача, судом проведено заочний розгляд справи. Розгляд справи проведено у відсутності сторін без повної фіксації судового засідання технічними засобами у відповідності до ст.197 ЦПК України. Оцінивши та проаналізуваши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Так, встановлено, що 26.02.2004 року [PERSON] був прийнятий на посаду слюсара-монтажника 3-го розряду в ДП ВАТ "Мостобуд "Мостозагін № 112", про що було видано наказ №63 від 26.02.2004 року. На підставі наказу № 75/1-к від 29.04.2010 року ДП ВАТ "Мостобуд "Мостозагін № 112" було перейменовано в ДП ПАТ "Мостобуд "Мостозагін № 112", яке в подальшому на підставі наказу № 66-п від 25.05.2011 року було реорганізовано шляхом перетворення в ТОВ "Мостобудівельний загін № 112". Наказом від 02.03.2015 року №20-к позивача було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. У відповідності до ст.49 Кодексу законів України про працю, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи та розміру заробітної плати. Всупереч вимогам вказаного законодавства, довідку про розмір заборгованості по виплаті заробітної плати та про розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] відповідач не надав, ні за його зверненням, ні на запит представника позивача - адвоката Яременко В.. Ухвали Володимирецького районного суду від 22.02.2016 року та 14.03.2016 року про витребування з ТОВ «Мостобудівельний загін №112» довідки про розмір заборгованості по заробітної платі [PERSON], виконані не були. Як вбачається із листа Головного управління держпраці у Київській області від 05 травня 2016 року за №43/4561, що під час запланованої перевірки на вимогу суду, директором ТОВ «Мостобудівельний загін №112» Тагуном В.М. було створено перешкоди для посадових осіб управління, шляхом ненадання документів, які відображають нарахування і виплату [PERSON] заробітної плати та інших належних йому сум за період роботи у Товаристві. У відповідності до ст..60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана подати докази на підтвердження тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим, враховубчи, що будь-яких доказів розміру заборгованості по заробітній платі на час звільнення [PERSON], а також про розмір його середньомісячної заробітної плати відповідач на вимогу суду не надав, всі спроби позивача та суду отримати такі докази посадовими особами підприємства проігноровані, суд приходить до висновку, що заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем на час його звільнення становить 100000 гривень. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до положень ст.ст. 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися до суду з позовом про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи, що відповідачем не доведено факту розрахунку з позивачем та не надано довідки про заборгованість по заробітній платі, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 100000 гривень. У відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Разом з тим, провести розрахунок у відповідності до вимог вказаного нормативного акту за відсутності будь-якої підтвердженої інформації про розмір середньомісячної заробітної плати неможливо, у зв'язку з чим суд приймає до уваги розмір мінімальної заробітної плати, встановлений чинним законодавством України на час розгляду справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка за період з 02.03.2015 року по 06.07.2016 року складає 1450 (грн.) х 16 міс. = 23200 грн. У відповідності до ст.ст.33, 34 Закону України «Про оплату праці», в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Такий порядок встановлено Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року. Проведений позивачем розрахунок суми індексації за період з березня 2015 по липень 2016 рр., на думку суду, відповідає вимогам вказаної постанови, і визначена сума 5325,85 грн. підлягає стягненню з відповідача. Що стосується моральної шкоди, про стягнення якої просить позивач, то суд вважає доведеним факт її заподіяння з вини відповідача. Так, своїми незаконними діями відповідач поставив [PERSON] в скрутне матеріальне становище, позбавивши його законних джерел до існування. Це призвело до страждань та душевних переживань позивача, крім того, він вимушений був затрачати додатковий час і зусилля для відновлення порушених прав, звертатись за правовою допомогою, неодноразово витребовувати у відповідача інформацію, надання якої є обов'язковим. Внаслідок цього звичний розпорядок та спосіб життя позивача змінився, що потребувало додаткових зусиль для його відновлення, що свідчить про факт заподіяння йому моральної шкоди. У відповідності до ст.1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, при наявності вини. . У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику проводиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи наведене, суд вбачає фактичні та правові підстави для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Містобудівельний загін № 112" в користь позивача, моральної шкоди. На думку суду, її розмір, визначений позивачем, відповідає глибині та інтенсивності душевних страждань та ступеню порушення звичайних для особи життєвих зв"язків, з урахуванням обставин справи, тривалості затримки розрахунку при звільненні, грубого порушення трудових прав позивача. Виходячи з вимог розумності, справедливості та виваженості, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди на суму 5000 грн. З приводу розподілу судових витрат по справі суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається зі ст.5 ч.1 п.1) Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. При цьому, сума судового збору в разі задоволення позову покладається на відповідача, як це вбачається зі ст.88 ч.3 ЦПК України. В даному випадку з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір, розмір якого обчислюється за правилами ст.4 Закону України «Про судовий збір», і становить 1335, 26 грн. за вимогою майнового характеру, 1378 грн. за вимогою про стягнення моральної шкоди, а всього 2713,26 грн. судового збору. Крім того, у відповідності до ст.ст.79, 84, 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь [PERSON] понесені ним та документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн.

Outcome: approved