Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому вказує, що з 30 червня 2004 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірваний згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07.11.2013 року. В період шлюбу у 2006 році вони за спільні кошти в сумі 9800 доларів США придбали автомобіль "MERCEDES-BENS VITO 110", який оформлений на відповідача. Після розірвання шлюбу і до цього часу автомобіль знаходиться у користуванні позивача, вона здійснює його поточний та капітальний ремонт за власний кошт, використовує його для власних потреб та роботи. Просить визнати за нею право власності на автомобіль "MERCEDES-BENS VITO 110", 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], тип легковий вантажопасажирський з обов'язковою виплатою компенсації [PERSON] його 1/2 частини в розмірі 35450 грн. В ході судового розгляду справи позивач змінила предмет та підстави позовних вимог, 13.02.2017 року надала суду заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, в якій просить суд визнати легковий вантажопасажирський автомобіль марки "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], поділити зазначений автомобіль як спільне майно подружжя з визначенням часток кожного зі співвласників по 1/2, припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину автомобіля, виділити вказаний транспортний засіб [PERSON] та визнати за нею право власності на нього. Крім цього, вказує, що має у приватній власності автомобіль "ЗАЗ DAEWOO Т13110", 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований за нею 23.05.2001 року, який перебуває у володінні відповідача [PERSON], він відмовляється повернути їй автомобіль та документи на нього, у зв'язку з цим просить суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] вказаний транспортний засіб та правовстановлюючі документи на нього. Відповідач [PERSON] надав суду зустрічний позов до [PERSON] про припинення права власності на частину автомобіля, в якому просить припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину автомобіля марки "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], з присудженням грошової компенсації на її користь 35450 грн. 00 коп. за належну 1/2 частку з депозитного рахунку Ленінського районного суду м. Полтави, які внесено [PERSON] 10.04.2017 року Ухвалою суду від 12.04.2017 року позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] об'єднані в одне провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримали, просили задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Шидловська Н.М. в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, просили задовольнити, заперечувала проти позову [PERSON], просили в його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] - задоволенню у повному обсязі наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 30.06.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвали на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09.11.2013 року. [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітньої доньки [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження від 26.04.2005 року. Позивачці по справі [PERSON] на праві приватної власності належить автомобіль "ЗАЗ DAEWOO Т13110", 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований за нею 23.05.2001 року. Як пояснила в судовому засіданні позивач [PERSON], під час шлюбу з [PERSON] вказаним автомобілем користувались вона, відповідач та його батько. Цей транспортний засіб використовувався в інтересах їх з [PERSON] сім'ї, а після розірвання шлюбу залишився у користуванні останнього разом з правовстановлюючими документами на нього. Вказувала, що відповідач безпідставно до цього часу володіє вказаним автомобілем, який являється особистою власністю позивачки, відмовляється його повернути, у зв'язку з чим вона вимушена звертатись до суду з даним позовом. На підтвердження того факту, що належним їй автомобілем "ЗАЗ DAEWOO Т13110", 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], фактично користується відповідач по справі [PERSON], позивач надала суду повідомлення ПрАТ "СК "Провідна" № 19018/6214 від 14.03.2017 року, відповідно до якого згідно з даними облікової системи за період з 2013 по 2017 р.р. було укладено такі договори: АВ/8775637 на строк з 05.02.2013 по 04.02.2014 страхувальником [PERSON]; АС/4934617 на строк з 05.02.2014 по 04.02.2015 страхувальником [PERSON]; АІ/2553981 на строк з 05.02.2015 по 04.02.2016 страхувальником [PERSON]. Крім того, позивач пояснила суду, що особисто бачила відповідача по справі [PERSON] після розірвання шлюбу між ними за кермом належного їй автомобіля, у грудні 2016 року, вже після пред'явлення нею до суду даного позову він приїздив вітати доньку зі святом на автомобілі "ЗАЗ DAEWOO Т13110", реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував той факт, що у 2015 та 2016 році укладав від свого імені договори страхування цивільно-правової відповідальності щодо автомобіля "ЗАЗ DAEWOO Т13110", 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], у ПрАТ "СК "Провідна", а у грудні дійсно один раз на спірному автомобілі приїздив до доньки. Проте вказував, що вказаний транспортний засіб у нього в розпорядженні фактично відсутній, він перебуває у володінні та користуванні його батька [PERSON], якому його передала сама позивач, у зв'язку з чим не має можливості повернути його. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка батько відповідача [PERSON] підтвердив той факт, що автомобіль "ЗАЗ DAEWOO Т13110", 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], перебуває у його користуванні з 2006 року, переданий йому особисто позивачкою [PERSON] на підставі довіреності, оформленої нотаріально, у нього також знаходяться і документи на вказаний транспортний засіб. Свідок вказав, що позивач до нього з вимогами про повернення автомобіля не зверталась й він вважає, що користується ним правомірно, оскільки у березні 2006 року між ними фактично відбулась угода купівлі-продажу, за вказаний автомобіль він передав [PERSON] обумовлену суму коштів. В ст. 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Враховуючи те, що під час судового розгляду справи не встановлено об'єктивних та переконливих доказів того, що автомобіль вибув з володіння позивача по справі [PERSON] незаконно та без відповідної правової підстави, як не доведено той факт, що автомобіль та документи на нього були передані позивачкою саме відповідачу [PERSON], а не його батьку [PERSON], та на час її звернення до суду з даним позовом спірне майно дійсно перебувало у фактичному володінні відповідача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення її позовних вимог про витребування автомобіля "ЗАЗ DAEWOO Т13110", 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та правовстановлюючих документів до нього у відповідача по справі [PERSON] Крім того, судом достовірно встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони по справі за спільні кошти набули у власність автомобіль марки "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 26.06.2006 року право власності на автомобіль "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрована в органах ДАІ за [PERSON]. Згідно особливої примітки у вказаному документі, право керування автомобілем має [PERSON]. Відповідно до Звіту про незалежну оцінку майна № 679 від 20.10.2016 року, виконаного оцінювачем ПП "Центр незалежної оцінки та експертизи", ринкова вартість автомобіля "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], на дату оцінки 20.10.2016 року складає 70900 грн. 00 коп. Відповідач [PERSON] під час судового розгляду справи вартість спірного автомобіля не оспорював та погодився з нею. [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та поділ його з урахуванням рівності часток кожного зі співвласників - по 1/2 частині за кожним. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на встановлені під час судового розгляду справи обставини, позицію сторін, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги [PERSON] про визнання спільною власністю подружжя автомобіля "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], та поділ його між нею та відповідачем з урахуванням рівності часток кожного зі співвласників з виділенням у власність позивача та відповідача по 1/2 частині вказаного майна. Поряд з цим, [PERSON] вказувала, що оскільки автомобіль є неподільною річчю в розумінні ст. 183 ЦК України, а реально його поділити неможливо між нею та відповідачем в натурі без втрати його цільового призначення, просила припинити право власності відповідача [PERSON] на 1/2 частину автомобіля "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, реєстраційний номер [NUMBER], та визнати за нею право власності на вказану частину. Обґрунтовуючи підстави для передачі спірного автомобіля у її власність [PERSON] наголошувала на тому, що після розірвання шлюбу з [PERSON] протягом трьох років автомобіль знаходився в її одноосібному користуванні, відповідач не претендував на нього, його долею не цікавився, участі в утриманні не брав; зазначила, що вона є приватним підприємцем, а транспортний засіб потрібен їй для здійснення підприємницької діяльності; має на утриманні їх з відповідачем спільну доньку, яка хворіє, і автомобіль використовується для поїздок в лікарні та полегшення пересування. Втрата ж зазначеного транспортного засобу призведе до істотної шкоди інтересам як позивача, так і дитини. З аналогічними позовними вимогами звернувся також і відповідач [PERSON], пред'явивши зустрічний позов до [PERSON] про припинення її права на 1/2 частину автомобіля "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Обґрунтовуючи позовні вимоги також вказував на неможливість поділу вказаного майна, а як на підставу виділення транспортного засобу саме у його власність відповідач та його представник вказували на безпідставність доводів позивачки, наведених в обґрунтування аналогічних позовних вимог, з огляду на те, що позивач припинила підприємницьку діяльність, про що сама вказувала у позові та в судовому засіданні, наголошували на наявності у її власності автомобіля "ЗАЗ DAEWOO Т13110", 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який вона за необхідності може в будь-який час витребувати у особи, якій передала в користування, тоді як у власності відповідача інший автомобіль відсутній. В другому шлюбі він має малолітню дитину і зазначений транспортний засіб потрібен йому для забезпечення потреб сім'ї. За змістом положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В ч.ч. 1-3 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. За змістом ч.ч 4, 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В ст. 365 ЦК України передбачено що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. З огляду на предмет позовних вимог суд вважає обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу доводи сторін по справі про те, що спірне майно представляє собою неподільну річ. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2811цс від 30.03.2016 року. Сторони по справі на виконання вищевказаних вимог законодавства внесли на депозитний рахунок суду до ТУ ДСА України в Полтавській області кошти в сумі по 35450 грн. 00 коп., що становить узгоджену ними вартість 1/2 частини автомобіля "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. На підтвердження вказаних обставин позивач [PERSON] надала суду квитанцію відділення ПАТ КБ "ПриватБанк" № 0.0.794875280.1 від 27.06.2017 року, а відповідач [PERSON] - квитанцію відділення № [NUMBER] "Райффайзен Банк Аваль" № NOIEJ41860 від 10.04.2017 року. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України № 6-1943цс16 від 23.11.2016 року, аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічного висновку Верховний Суд України дійшов також і у постановах від 16 січня 2012 року, 15 травня 2013 року, 2 липня 2014 року. Таким чином, при вирішенні позовних вимог сторін щодо припинення права власності одного зі співвласників на частину спірного автомобіля суд має враховувати інтереси кожного з них і членів їх сім'ї та виходити з того чи не завдасть таке припинення істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі являється власницею автомобіля "ЗАЗ DAEWOO Т13110", 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що об'єктивно підтверджується даними довідки Територіального сервісного центру № 5341 за вих. № 1928 від 14.06.2017 року, відповідно до якої вказаний транспортний засіб зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 19.12.2008 року. Під час судового розгляду справи достовірно встановлено, що позивач [PERSON] обізнана про особу, у володінні якої в даний час перебуває її автомобіль, при цьому, не здобуто жодних даних того, що у неї існують перешкоди у отриманні в своє розпорядження належного їй на праві власності майна за наявності потреби в цьому з метою використання цього транспортного засобу в інтересах своїх та малолітньої дитини. Поряд з цим, позивачем не надано суду даних про те, що донька сторін не має можливості самостійно пересуватись і забезпечення цього можливе виключно за допомогою автомобіля "MERCEDES-BENS" модель VITO 110. Крім того, сама позивач підтвердила, що підприємницькою діяльністю не займається, припинивши її, та на даний час не відновила. Відтак, суд вважає доводи позивача, наведені нею в обґрунтування підстав для задоволення її вимог про припинення права власності відповідача на частину автомобіля з визнанням права власності на вказане майно за нею необґрунтованими. Відповідно, суд приходить до висновку про надуманість та недоведеність того факту, що внаслідок задоволення відповідних позовних вимог відповідача [PERSON] та припинення її права власності на 1/2 частину автомобіля це завдасть істотної шкоди інтересам позивачки та членам її сім'ї. Разом з тим, досліджені судом докази безперечно довідять, що відповідач по справі [PERSON] має у власності єдиний автомобіль - "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. При цьому, той факт, що останні три роки спірний автомобіль фактично перебував у одноособовому користуванні позивачки, не може стати підставою для припинення його права власності, та, на переконання суду, не свідчить про те, що відповідач не потребує користування та володіння ним. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] в даний час одружений та має на утриманні малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги той факт, що в ході судового розгляду справи достовірно встановлено, що спірне майно - автомобіль "MERCEDES-BENS" модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], є неподільною річчю, а спільне володіння і користування сторонами спірним майном є неможливим, що з урахуванням положень ст. 365 ЦК України є приводом до вирішення питання про припинення права особи на частку у спільному майні, а припинення права власності позивача по справі [PERSON] на його частину не здатне заподіяти істотної шкоди її інтересам та інтересам членів її сім'ї, позаяк вона має у власності інший транспортний засіб, проте у випадку припинення права власності відповідача на частину вказаного майна це суттєво обмежить його права та негативно відобразиться на ньому та членах його сім'ї, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення відповідних позовних вимог [PERSON] та необхідність задоволення зустрічного позову [PERSON] Вирішуючи клопотання позивача [PERSON] та її представника [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON], суд виходить з наступного. Обґрунтовуючи відповідне клопотання, заявники посилались на положення ст. 72 СК України, вказуючи, що відповідачем пропущений строк пред'явлення позову про поділ спільного майна подружжя з огляду на те, що станом на день його подачі до суду 12.04.2017 року сплинув трирічний строк з дня набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами. Разом з тим, вищевказані доводи є надуманими та не узгоджуються з нормами чинного законодавства, якими урегульовані питання застосування позовної давності. Так, в ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. За змістом положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Відповідно до норми ч. 1 ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. При цьому, в ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня. коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом достовірно встановлено, що право власності на спірний автомобіль "MERSEDES BENZ", модель VITO 110, 1998 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстровано за відповідачем по справі [PERSON] Відповідно, він обґрунтовано вважав себе власником вказаного майна, добровільно передав його у тимчасове користування позивачці [PERSON] та не мав жодних підстав припускати про порушення свого права власності до звернення останньої до суду з позовом про поділ зазначеного автомобіля як спільного майна подружжя, що вирішується в рамках даної справи та пред'явлений у листопаді 2016 року. Копію позовної заяви з додатками [PERSON] отримав 03.01.2017 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідно, про порушення свого права власності дізнався у січні поточного року, а відтак, на переконання суду, звернувшись у квітні 2017 року з зустрічним позовом, не пропустив строк позовної давності, встановлений чинним законодавства, у зв'язку з чим підстав для застосування позовної давності при вирішення позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом суд не вбачає. А тому суд приходить до висновку що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] - задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: partial