Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

13 січня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Свій позов мотивує тим, що постановою Харківського апеляційного суду від 05.10.2020 справа № 643/17500/19-ц було частково задоволено її позов до [PERSON] , було припинено право спільної сумісної власності на автомобіль, легковий мінівен В, марки «MITSUBISHI" модель GRANDIS, 2007 року випуску, чорного кольору,VIN № [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано за [PERSON] , та було постановлено стягнути з останнього на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 103 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 2 575,00 грн. Зазначена постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили з дня її прийняття, тобто з 05.10.2020 та є остаточною. Були видані відповідні виконавчі листи, які були подані до відділу Державної виконавчої служби у зв`язку з чим було розпочато виконавче провадження № 63595655. Згідно інформації отриманої від Філії ГСЦ МВС від 10.12.2020 за № 31/20-3052 відразу після прийнятті вище зазначеного рішення суду [PERSON] вже 10.10.2020 продав вищезазначений автомобіль [PERSON] . На цей момент за виконавчим провадженням не було стягнуто будь яких коштів та не реалізовано будь-якого майна боржника у зв`язку з його відсутністю. Згідно відповіді на запит № 932946673 від 29.12.2020 до державної фіскальної служби у [PERSON] відсутні будь-які рахунки. Згідно відповіді на запит № 93294681 від 29.12.2020 до Міністерства внутрішніх справ України у [PERSON] відсутні будь-які транспортні засоби. Правочин щодо відчуження [PERSON] автомобіля 10.10.2020 позивач вважає фіктивним та таким, що має своєю метою виключно ухилення від виконання рішення суду по стягненню грошових коштів на підставі наступного. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст. № ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Позивачем зазначено, що цивільно-правовий договір ( у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого є судове рішення про стягнення боргу, та його діти (обдаровані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Позивач вважає, що [PERSON] під час розгляду справи № 643/17500/19-ц вже намагався чинити перепони щодо можливості майбутнього виконання рішення суду та не одноразово вчиняв правочини щодо відчуження зазначеного автомобіля. Рішенням суду у справі № 643/17500/19-ц було встановлено, що - «17 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу транспортного засобу, предметом якого є зазначений автомобіль, що підтверджується копією договору та відомостями з Територіального сервісного центру № 6350 РСЦ МВС в Харківській області від 27 грудня 2019 року № 31/20/50-774 (а.с. 43-45). Згідно пункту 3 договору вартість автомобіля складала 49 000,00 грн. ( а.с.44). Водночас, як вбачається з відомостей Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області від 21 лютого 2020 року № 31-20-590 зазначений автомобіль 23 листопада 2019 року знов перереєстрований на [PERSON] за договором-купівлі-продажу (а.с. 61-62)». Таким чином протягом 2019-2020 років автомобіль VIN № [NUMBER] було декілька разів відчужено [PERSON] [PERSON] та [PERSON] [PERSON] : -17.08.2019 року [PERSON] було відчужено автомобіль [PERSON] ; -23.11.2019 року [PERSON] було відчужено автомобіль [PERSON] ; -10.10.2020 року [PERSON] було відчужено автомобіль [PERSON] . У позові зазначено, що приймаючи до уваги зазначені факти та приписи цивільного законодавства можна дійти до беззаперечного висновку, що відчуження зазначеного автомобіля відповідачами один одному є нічим іншим як зловживання своїми цивільними правами з метою ускладнення або взагалі унеможливлення задоволення грошових вимог позивача. Не дивлячись на те, що на цей момент фактичним власником автомобіля є [PERSON] , позивачу відомо та вона особисто змогла переконатися у тому, що фактично автомобіль продовжує перебувати у постійному користуванні [PERSON] . Приймаючи до уваги, що [PERSON] є колишнім чоловіком позивача, від сімейних стосунків з яким є малолітня дитина віком 5 років, яка проживає разом з позивачем, ухилення [PERSON] від виконання рішення суду має своїм наслідком погіршення її матеріального становища, що завдає шкоди їй та дитині. Тому просить суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля, легковий мінівен В, марки «MITSUBISHI", моделі GRANDIS, 2007 року випуску, чорного кольору,VIN № [NUMBER] , укладений 10 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним та стягнути з відповідачів на її користь витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 875,60 грн. 09 лютого 2021 року справу передано за підсудністю до Первомайського міськрайонного суду Харківської області. 12 березня 2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено Росоху А.В. 15 березня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 06 квітня 2021 року. 06 квітня 2021 року відкладено підготовче засідання на 12 травня 2021 року у зв`язку знаходженням судді в нарадчій кімнаті по розгляду кримінальної справи. 02.04.2021 року від [PERSON] та 26.04.2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшли відзиви на позовну заяву. 12 травня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено праву до розгляду по суті на 15 червня 2021 року. 15 червня 2021 року відкладено судове засідання на 05 липня 2021 року у зв`язку з надходженням клопотання представника відповідача. 05 липня 2021 року відкладено розгляд справи на 22 липня 2021 року визнано явку відповідачів по справі обов`язковою. В судове засідання позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сисоєва К.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.11.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний ( а.с. 32). З копії рішення Московського районного суду м. Харкова від 07.02.2020 (справа № 643/17500/19) вбачається, що [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації, якій у задоволенні позову було відмовлено ( а.с.15-16). Постановою Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Московського районного суду м. Харкова від 07.02.2020 скасовано та ухвалено нове судове рішення. Яким позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права спільної власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації - задоволено частково. Припинено право спільної сумісної власності на автомобіль, легковий мінівен В, марки «MITSUBISHI» модель GRANDIS, рік випуску 2007, чорного кольору,VIN № [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано за [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 103 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 2575 грн. ( а.с. 17-27). З копій виконавчих листів вбачається що рішення суду другої інстанції звернуто до виконання - видано позивачу виконавчі листи для пред`явлення до виконання ( а.с.28,29). Згідно копії інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області № 31/20-3052 від 10.12.2020, яка надана згідно даних Єдиного державного реєстру МВС щодо реєстрації та перереєстрації автомобіля VIN № [NUMBER] то: 10.10.2020 автомобіль «MITSUBISHI" модель GRANDIS2378, (2007), чорний, перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу на [PERSON] ; 23.11.2019 автомобіль «MITSUBISHI" модель GRANDIS2378, (2007), чорний, перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу на [PERSON] ; 17.08.2019 автомобіль «MITSUBISHI" модель GRANDIS2378, (2007), чорний, перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу на [PERSON] ; 17.03.2018 автомобіль «MITSUBISHI" модель GRANDIS2378, (2007), чорний, перереєстровано при переобладнанні для роботи на газовому пальному на [PERSON] ( а.с. 30-31). Згідно наданих до позову копій з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 18.05.2020 значиться інформація про особу-підприємця [PERSON] , місцезнаходження - [ADDRESS] , види діяльності -56.10. Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 47.23 Роздрібна торгівля рибою, ракоподібними та молюсками в спеціалізованих магазинах; 55.90 Діяльність інших засобів тимчасового розміщення; 56.29 Постачання інших готових справ. Станом на 27.08.2019 щодо [PERSON] , місцезнаходження [ADDRESS] , детальна інформація про фізичну особу-підприємця, видами діяльності є: 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля (основний); 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками; 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами ( а.с. 33-34). Згідно копії постанови державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Харкові від 13.11.2020 відкрито виконавче провадження №63595633 про стягнення з [PERSON] грошової компенсації - 103 000 грн. ( а.с.35-36). З відповіді Державної фіскальної служби України від 29.12.2020 вбачається, що юридичну особу або фізичну особу-підприємця податковий номер: [NUMBER] знято з обліку у контролюючих органах, відсутня інформація і щодо переліку рахунків боржника ( а.с. 37). З відповіді МВС України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів від 29.12.2020 то за боржником [PERSON] , [INFO] , відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби ( а.с. 38). Ухвалою суду від 12 травня 2021 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено та витребувано у Регіонального Сервісного Центру МВС в Харківській області документи, які були підставою для проведення реєстрації 10.10.2020 транспортного засобу, автомобіля «MITSUBISHI» GRANDIS VIN № [NUMBER] у тому числі копії договорів купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу від 17.08.2019, 23.11.2019, 10.10.2020. З документів, які були наданні на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається: Згідно заяви № 242843749 від 15.08.2019 [PERSON] , як власник транспортного засобу -«MITSUBISHI» GRANDIS VIN № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] проводить перереєстрації даного автомобіля на нового власника за договором укладеному в ТСЦ ( а.с.127). Згідно договору купівлі-продажу № 6350/2019/1618372 від 15.08.2019 [PERSON] на умовах даного Договору передав у власність покупцеві [PERSON] транспортний засіб -«MITSUBISHI» GRANDIS VIN № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000 грн. ( а.с.128-129). Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7845/20/002321 від 10.10.2020 покупцем транспортного засобу -«MITSUBISHI» GRANDIS VIN № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , значиться [PERSON] , продавцем вказано: на підставі договору комісії. Укладеного з власником транспортного засобу: ТОВ «Планета Плюс Авто» (37365912), за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає - 48 200 грн. ( а.с.136). Згідно договору комісії № 7845/20/002321 від 10.10.2020, який був укладений між [PERSON] та ТОВ «Планета Плюс Авто», комісіонер зобов`язався за дорученням Кометента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені правочини щодо продажу транспортного засобу моделі -«MITSUBISHI» GRANDIS VIN № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , за ціною не нижче узгодженої сторонами -48 200 грн. (а.с.138) Згідно Заяви № 251267929 від 23.11.2019 [PERSON] як власник транспортного засобу -«MITSUBISHI» GRANDIS VIN № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] проводить перереєстрації даного автомобіля на нового власника за договором купівлі-продажу ( а.с. 140). Згідно договору комісії № 6531/19/001006 від 23.11.2019, який був укладений між [PERSON] та ПП «Імекс Групп», комісіонер зобов`язався за дорученням Кометента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені правочини щодо продажу транспортного засобу моделі -«MITSUBISHI» GRANDIS VIN № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , за ціною не нижче узгодженої сторонами -30 000 грн. ( а.с.141) Згідно Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6531/19/001006 від 23.11.2019 ПП «Імекс Групп» укладає даний договір з покупцем [PERSON] та передає покупцеві у власність транспортний засіб -«MITSUBISHI» GRANDIS VIN № [NUMBER] , за ціною -30 000 грн. (а.с.142). Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Таким чином, суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Суд наголошує, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові від 19 травня 2021 року в справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) і недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18). Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17). Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може. Позичальник у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, який став боржником у зв`язку з невиконанням ним свого обов`язку, не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19, від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло"). За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. У такому разі звернення з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредитора та боржника. Із встановлених обставин справи убачається, що рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації в розмірі 103 000,00 грн. та судового збору у розмірі 2575 грн. почало частково виконуватись відповідачем [PERSON] , після подання даного позову. Внаслідок невиконання своїх зобов`язань утворилася заборгованість перед [PERSON] , що не оспорюється представником відповідача по справі. Водночас, 10.10.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу. Зміст спірного правочину свідчить про те, що [PERSON] здійснив продаж транспортного засобу - «MITSUBISHI» GRANDIS VIN № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу: ТОВ «Планета Плюс Авто» (37365912), [PERSON] .. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає - 48 200 грн., (а.с.136). Очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. Встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір купівлі-продажду є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору. До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваниий договір як фраудаторний, суд відносить: - момент вчинення договору (10.10.2020 року, тобто у період настання у відповідача зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором позивачем); - контрагент, з яким боржник вчинив оспорюваний договір (тричі здійснення відчуження транспортного засобу тій самій особі, з якою перебуває в дружніх стосунках понад вісім років, взаємовідносини пов`язані з робочим процесом); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (вартість оцінки транспортного засобу 48 200 грн. за домовленістю, при оцінці вартості половини спірного авто, визначеного судом 103 000 грн. - відсутність іншого нерухомого майна після відчуження спірного майна, за рахунок якого [PERSON] може відповідати за своїми зобов`язаннями перед [PERSON] .. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] як боржник у зобов`язанні, що виникло на підставі рішення суду, став боржником у зв`язку з невиконанням ним свого обов`язку та відчужив майно (транспортний засіб) на підставі договору купівлі-продажу на користь [PERSON] у період настання зобов`язання з погашення заборгованості перед [PERSON] , діяв очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою недопущення звернення стягнення на його майно як боржника, що дає суду законні підстави для задоволення позову. Доводи представника відповідача про необізнаність виниклого зобов`язання на момент укладення спірного договору не заслуговують на увагу. Суд зазначає, що вищенаведені обставини не спростовують висновків суду про те, що на момент укладення спірного правочину [PERSON] став боржником у зв`язку з невиконанням ним свого обов`язку, діючи недобросовісно, відчужив майно у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором. Розподілити судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи наведене та

Outcome: approved