Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому, уточнивши вимоги, просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], визнати недійсним договір № 2043 від 08.10.1998 року по врегулюванню відносин між ДП ПМК № 7 ВАТ «Сумбуд» і ВАТ «Конотопський завод «Мотор-деталь» по виконанню договорів № 15/120 від 11.05.1994 року, № 23/120 від 22.12.1994 року, № 70-12/160 від 22.10.1995 року, в частині передачі двокімнатної квартири [ADDRESS] та акту приймання-передачі вказаної квартири від 05.10.2001 року від ВАТ «Конотопський завод «Мотор-деталь» до ОВК «Дім», визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого на ім"я [PERSON] 30.03.2006 року. Об"єднання власників квартир "Дім" подало зустрічний позов про визнання недійсним договору №61-120 від 03.08.1995 року укладеного між [PERSON] та Конотопським ПМК-7. На обгрунтування первісних вимог представник позивача за ордером та угодою адвокат [PERSON] зазначив, що з метою придбання квартири у м.Конотопі [PERSON] надала своїм батькам [PERSON] та [PERSON] довіреність, в якій було передбачено право останніх від імені [PERSON] укладати відповідні договори, вносити кошти тощо. Скориствшись вказаним документом, 03 серпня 1995 року, [PERSON] діючи від імені [PERSON] уклала договір №3-80 за умовами якого ПМК №7 взяло на себе зобов"язання у строк до 01.10.1996 року побудувати та виділити одну двохкімнатну квартиру в будинку по вул. Будівельників м. Конотопа, а вона - сплатити вартість квартири в карбованцях, у розмірі еквівалентній 6500 дол. США. На виконання цього договору було здійснено три платежі: у серпні 1995 року в сумі 142200000 крб., еквівалент 900 дол. США, у січні 1996 року - 764400000 крб., еквівалент 4200 дол. США та у червні 1996 року - 279900000 крб., еквівалент 1400 дол. США. Оскільки будівництво по вул. Будівельників фактично не велося, [PERSON], в серпні 1996 року, звернулися до начальника ПМК №7 [PERSON] з приводу невиконання умов угоди. Останній пояснив, що будинок не будується по технічних причинах та запропонував вибрати будь-яку іншу двохкімнатну квартиру в 4-му під»їзді будинку [ADDRESS]. Оглянувши будинок вони обрали двохкімнатну квартиру №40 на другому поверсі. Після цього керівник ПМК №7 викликав підлеглу [PERSON], яка займалася оформленням договорів, і наказав переписати договір №3-80 зі збереженням, тієї ж дати, тому як за умовами попередньої угоди кошти вже були сплачені. Таким чином договір №3-80 був переоформлений на договір за №61-120 від 03.08.1995 року, згідно якого [PERSON] повинна була отримати саме двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір від імені позивачки підписав вже [PERSON] Проте, будівництво названого будинку також призупинилось, а тому [PERSON] стали вимагати повернення грошей. У відповідь начальник ПМК-7 [PERSON] пояснив, що у підприємства дуже скрутне становище, повернути кошти чи добудувати будинок немає можливості та запропонував добудувати квартиру самостійно. Домовившись про надання будівельних матеріалів, сантехніки, а також необхідності зробити перерахунок про виключення із кошторису вартості квартири виконання певних робіт, [PERSON] забрав усі квітанції про сплату коштів за квартиру в обмін на що, 21 грудня 1998 року, видав розрахунок по залишковій вартості квартири, де відобразив сплату [PERSON] 906600000 карбованців, що еквівалентно 5100 дол. США, а на суму [NUMBER] крб., еквівалентну 1400 дол. США, був складений кошторис на виключення із загальної суми договору вартості робіт, які ДП ПМК - 7 не виконала. Вподальшому оригінали квитанцій повернуті так і не були, а після звернення до прокуратури, ДП ПМК №7 видало дві їх копії на загальну суму 906600000 карбованців. Квитанція ж про сплату суми еквівалентної 1400 дол. США зникла. Починаючи з березня 1999 року [PERSON] добудовували квартиру виконавши наступні роботи: поставили вікна та двері, провели монтаж сантехніки, опалення, поштукатурили стелі та стіни, зробили стяжку, заслали підлогу, провели покраску, побілку тощо. Проте, з часом дізналися, що квартира №40 передана заводу "Мотор-деталь", хоча начальник ДП ПМК №7 [PERSON] завірив, що квартира належить лише [PERSON], свідоцтво про право власності буде видано відразу після здачі будинку в експлуатацію, а у список для передачі заводу включена помилково. На підтвердження цього [PERSON] надав довідку, яку завірив своїм підписом та печаткою підприємства. Деякий час було затишшя, а потім спір за квартиру знову виник і з 2001 року розглядається судами. За цей час начальник ДП ПМК №7 [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності за протиправні дії по незаконній передачі спірної квартири Конотопському заводу "Мотордеталь". В процесі розслідування кримінальної справи було встановлено, що начальник ДП "ПМК №7" достовірно знаючи про право [PERSON], за умовами договору №61-120, на квартиру №40, умисно включив її в договір №2043 для передачі ВАТ "Конотопський завод "Мотордеталь", а тому, відповідно до вимог ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року, зазначені дії є неправомірними, що тягне за собою недійсність договору №2043 від 08.10.1998 року про врегулювання відносин між ДП ПМК №7 і ВАТ «Конотопський завод «Мотор - деталь» по виконанню договорів № 15/120 від 11.05.1994 р., №23/120 від 22.12.1994 р., №70-12/160 від 22.10.1995 р., в частині передачі двохкімнатної квартири [ADDRESS], акту приймання-передачі вказаної квартири від 05.10.2001 р. від ВАТ «Конотопський завод «Мотор - деталь» до ОВК «Дім», а також визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого на ім»я [PERSON] 30.03.1996 р. У зустрічному позові ОВК «Дім» просить відмовити, оскільки об"єднання не було стороною оскаржуваної угоди. Представник позивача за довіреністю [PERSON] (т.7 а.с.134) підтримала первинні вимоги, а у задоволенні зустрічних - просить відмовити фактично пославшись на обставини викладені попереднім представником. Прокурор також наполягає на задоволенні позову [PERSON] і відмові - ОВК "Дім". Представник ОВК "Дім" Середа С.В. підтримавши зустрічні вимоги просить відмовити у задоволенні первинних. Правову позицію обгрунтовує тим, що умови договору № 61-120 від 03.08.1995 року, укладеного між [PERSON] і ПМК-7, суперечать вимогам ст. 169 ЦК України, в ред. 1963 року, оскільки в ньому зазначено, що розрахунки між сторонами повинні проводитись в іноземній валюті - доларах США, а тому ця угода є недійсною. Крім того, за одними і тими ж номерами та датами, у різні проміжки часу, укладалось декілько угод між [PERSON] і Конотопською ПМК-7 на дольову участь у будівництві квартири [ADDRESS], а тому встановити, яка із них є остаточною не представляється можливим. До того ж позивачем не надано доказів внесення повної суми оплати за спірну квартиру. Також зазначив, що квартира [ADDRESS] була передана ВАТ "Конотопський завод "Мотордеталь" для завершення будівельних робіт на підставі договору №2043 від 8.10.1998 р., укладеного із ПМК-7, а 31.10.2001 року, разом з іншими квартирами 3 і 4 під"їздів, згідно акту приймання-передачі, передана ОВК "Дім". Будівельні роботи по цьому будинку спочатку проводилися за рахунок ВАТ «Конотопський завод «Мотордеталь», а вподальшому за рахунок коштів ОВК «Дім». Вподальшому за рішенням загальних зборів ОВК «Дім» спірна квартира була закріплена за [PERSON] Відповідачка за первинним позовом та третя особа за зустрічним - [PERSON], а також її представник за ордером і угодою адвокат [PERSON] просять відмовити у задоволенні вимог заявлених [PERSON] та задовольнити позов ОВК "Дім". На обгрунтування чого, кожен окремо, пояснив, що спірна квартира була придбана [PERSON] на законних підставах з дотриманням умов договору про дольове будівництво в будинку по [ADDRESS]. Право власності на квартиру підтверджено відповідним свідоцтвом. Представник виконкому Конотопської міської ради [PERSON], яка при винесенні рішення покладається на розсуд суду, зазначила, що 20.10.2004 року ОВК "Дім" звернулося до виконкому про визнання права власності на квартири в III-IV під"їздах 120 квартирного будинку по [ADDRESS]. Рішенням виконкому Конотопської міської ради за №234 від 01.07.2003 року ОВК "Дім" визнано замовником по добудові незавершеного будівництва квартир у вказаних під»їздах будинку, а рішенням №333 від 27.08.2003 року затверджений Державний акт приймання і введення в експлуатацію квартир. 29.10.2004 року рішенням виконкому №234 право власності на квартиру №40 визнано за [PERSON] Виконком прийняв вказане рішення, коли відповідні рішення суду по виниклому спору вступили в силу. Суд, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги, як первинні, так і зустрічні, задоволенню не підлягають за наступних підстав. Щодо відмови у задоволенні первинного позову: Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" вказано: "При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Поряд з цим він може запропонувати позивачеві чи відповідачеві подати додаткові докази, а в разі, коли сторони не в змозі їх зібрати, а без них правильно вирішити справу неможливо, - за клопотанням сторін сам витребувати такі докази". На виконання вимог діючого законодавства, правозаставних орієнтирів викладених у зазначеній постанові Пленуму, вказівки ВСС України в ухвалі від 04.06.2014 року (т.7 а.с.119-121) судом було запропоновано сторонам подати додаткові докази по справі, а також допомогу у сприянні витребування таких доказів у випадку коли є складнощі в їх отриманні (ст.137 ЦПК). Проте, учасниками процесу таких клопотань не заявлялось, будь-яких нових доказів представлено не було, а тому справа розглянута на підставі наявних матеріалів. Даний спір слід вирішувати за нормами, що діяли в період виникнення спірних правовідносин, а саме Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року (далі по тексту ЦК) та Закону України "Про власність" №885-ХІІ від 26.03.1991 року (далі Закон). Згідно ст. 153 ЦК договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. У матеріалах справи маються копії декількох редакцій договорів від 03 серпня 1995 року № 61-120 заключених між ПМК-7 АТ «Сумбуд» і [PERSON] на дольову участь у будівництві спірної квартири фактично укладених, як пояснив представник позивача [PERSON], у різні проміжки часу, однак за одними і тими ж номером та датою (а.с.29 т.1, 59 т.2 ), проте, з різними дольщиками - [PERSON] і [PERSON] (а.с. 69 т.1, 178 т.2). Крім того, за цим же номером і датою є договір між ПМК-7 та [PERSON] і [PERSON] на дольову участь в будівництві квартири № 77 за зазначеною адресою (а.с.58 т.2). Як встановлено судом, і це визнано сторонами, замість [PERSON] зазначені угоди підписували її батьки [PERSON] і [PERSON], а також інші невстановлені особи, а від імені начальника ПМК-7 АТ "Сумбуд" [PERSON] - [PERSON] При цьому не в одному із договорів не вказано на підставі яких правовстановлюючих документів зазначені особи мали право на підписання цих угод не будучи стороною. Усі названі примірники договорів є незавіреними в установленому законом порядку копіями, які мають розбіжності, зокрема й ті, які стосуються істотних умов договору (склад дольовиків, порядок розрахунку, грошова одиниця, строки виділення квартири тощо). Слід зазначити, що оригінали вказаних договорів так і не були знайдені. На переконання суду, чинність того чи іншого договору при викладених обставинах не може доводитись показами свідків. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що обидві сторони зобовязання не виконали. Так, [PERSON] не надала суду доказів належного розрахунку за спірну квартиру - суми еквівалентної 6500 доларів США. У матеріалах справи є копії приходних касових ордерів на суму 764.400 крб. Та 142.200.000 крб. (а.с 102 т.2), згідно з якими кошти внесені за квартиру без зазначення її адреси та без вказівки на конкретний договір. Ця сума еквівалентна 5100 доларів США, що не дає підстав для висновку про сплату [PERSON] повної вартості спірної квартири. Відповідно до ст. 12 Закону громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. У статті 15 Закону передбачались підстави одержання громадянином у власність квартири та іншого майна та регламентувалось, що член житлового, житлового-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку держаного чи громадського житлового фонду та члени його сімї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством. З урахуванням викладеного, підстав для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] немає, що є обставиною для відмови у задоволенні первисного позову і в частині вимог визнання недійсними договору № 2043 від 08.10.1998 року по врегулюванню відносин між ДП ПМК № 7 ВАТ «Сумбуд» і ВАТ «Конотопський завод «Мотор-деталь» по виконанню договорів № 15/120 від 11.05.1994 року, № 23/120 від 22.12.1994 року, № 70-12/160 від 22.10.1995 року, в частині передачі двокімнатної квартири [ADDRESS] та акту приймання-передачі вказаної квартири від 05.10.2001 року від ВАТ «Конотопський завод «Мотор-деталь» до ОВК «Дім». З огляду на норми статей 203, 215 ЦК України в редакції 2004 року не підлягають задоволенню і вимоги [PERSON] щодо визнання свідоцтва про право власності на спірну квартиру виданого [PERSON], оскільки за рішенням загальних зборів ОВК «Дім» від 30.07.2004 року, якому передувало укладення договору № 24 від 09.10.2002 року між ОВК «Дім» та [PERSON] на дольову участь у будівництві квартири, що є предметом спору (а.с.234 т.5), спірна квартира розподілена саме [PERSON] (а.с.232 т.5). Вподальшому рішенням виконкому Конотопської міської ради №394 від 29.10.2004 року право власності на цю квартиру визнано за [PERSON], а згодом останній видане відповідне свідоцтво (а.с.243,246 т.5). Отже, підстав для визнання цього свідоцтва недійсним судом не встановлено, а позивачем не наведено. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходить з того, що ОВК «Дім» не має права вимоги щодо визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки не є стороною, а квартира, яка є предметом цього договору, належить на праві власності саме [PERSON]

Outcome: dismissed