Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що у відповідності до кредитного договору № MKZ7GA00000277 від 17.03.2006, банк зобов`язався надати кредит у розмірі 50000 доларів США на термін до 16.03.2010, а відповідачка [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 21.11.2014 має заборгованість у розмірі 118546.83 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом - 99390.72 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 16513.53 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 199.73 доларів США та заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 2442.85 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язання за договором № MKZ7GA00000277 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до п. 5 договору поруки позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із нагадуванням про виконання зобов`язань за договором № MKZ7GA00000277. Відповідно до п. 6 договору поруки поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Направлена вимога залишена поза увагою. Спочатку відповідачці було надано у кредит 50000 доларів США, а потім за додатковою угодою до кредитного договору ще 45000 доларів США. [PERSON] отримала грошові кошти згідно кредитного договору і не повернула їх, тому ці кошти підлягають стягненню з позичальниці та поручителя. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Посилаються на те, що в позові банк стверджує про повне виконання ним зобов`язань щодо видачі кредиту в сумі 50000 доларів США, але в Розрахунку заборгованості доданого до позовної заяви, визначено заборгованість у сумі 118546.83 доларів США, в тому числі 99390 доларів США заборгованості по тілу кредиту. Банк помилився або коли зазначав фактичні обставини про видачу кредиту в сумі 50000 доларів США, або коли готував Розрахунок суми заборгованості і безпідставно вказав, що [PERSON] було видано кредит в сумі понад 99390.72 долари США. Представником позивача не надано жодних доказів на підтвердження фактів видачі кредитної суми в розмірі 113230.85 доларів США (згідно розрахунку заборгованості), в т.ч. 21.03.2006 у сумі 50000 доларів США, 12.12.2006 - 45000 доларів США, 14.01.2010 - 15022.01 доларів США, а також 16.03.2011 - 622.17 долари США, 16.03.2012 - 916,2 доларів США, 15.03.2013 - 906.02 доларів США, 14.03.2014 - 764.45 доларів США. [PERSON] підписано заяву на видачу готівки в сумі 18000 доларів США, які вона отримала в касі (замість 50000 доларів США), а також підписана заява про видачу їй 45000 доларів США, проте ця заява не була передана в касу банку і готівку з каси не було видано, про що свідчить відсутність підпису касира на заяві, перенаправлення коштів у інше відділення. Просять у задоволенні позовних вимог відмовити. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 17.03.2006 між філією «Закарпатське регіональне управління» закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] було укладено кредитний договір № МКZ7GA00000277, за яким банк зобов`язується надати позичальниці кредитні кошти готівкою на строк до 16.03.2010 включно, у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 52050 доларів США, в тому числі на споживчі потреби 50000 доларів США та 2050 доларів США на оплату страхових платежів, з умовою сплати кожен місяць 1% за користування кредитом, сплатою щомісячного платежу, достатнього для погашення заборгованості. В якості забезпечення зобов`язання за кредитним договором 17.03.2006 між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник (включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування шкоди) та у випадку невиконання боржником будь-якого зобов`язання передбаченого кредитним договором № МКZ7GA00000277, боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники. 17.03.2006 було укладено договір іпотеки між представником банку та іпотекодавцями [PERSON] , [PERSON] , предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] . Згідно умов кредитного договору банком відкрито три рахунки позичальниці: для зарахування коштів, призначених для погашення заборгованості, кредитний рахунок, рахунок по відсоткам (п.1.1. договору). Також банк зобов`язався вести кредитне досьє по цьому кредиту (п. 2.1.2.). Відповідно до підпункту 2.1.5. банк зобов`язувався направляти на погашення кредиту кошти в порядку, сумах і строки, передбачені в п. 1.1 та в п. 2.3.3 цього Договору, який передбачав, що банк в тому числі і у разі порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами договору, має право змінити умови договору та зажадати дострокового повернення кредиту, сплати комісій, відсотків за користуванням, виконання інших зобов`язань. У цьому випадку строк виконання зобов`язань, виконання яких ще не настав, вважається таким, що настав у зазначену у повідомленні дату. Пунктом 2.2.4. на позичальника покладено обов`язок погашення заборгованості відповідно до п.1.1. цього договору, а пунктом 3.3 договору передбачено, що отримані від позичальника кошти на погашення кредиту направляються на відшкодування насамперед збитків, далі пені, простроченої комісії, комісії поточної, прострочених відсотків по кредиту, далі відсотків поточних, простроченої заборгованості, а що залишилося - на погашення заборгованості. Із додаткової угоди № 1 від 8.12.2006р. до кредитного договору № МКZ7GA00000277 від 17.03.2006 вбачається, що банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на строк з 8.12.2006 по 16.03.2010 включно, у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100700 доларів США, в тому числі 95000 доларів США на споживчі цілі та 5700 доларів США на оплату страхових платежів, згідно порядку, передбаченого п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання кредиту у розмірі 2% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, тощо. Періодом сплати вважається період з 10 по 16 число кожного місяця, погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця у сумі 1140 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, комісії, винагороди. Відповідно до Розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «Приватбанк», станом на 21.11.2014 р. позичальниця [PERSON] мала заборгованість у розмірі 118546.83 доларів США, що складалась із заборгованості за кредитом - 99390.72 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 16513.53 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 199.73 доларів США та заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 2442.85 доларів США. Пунктом 2.4.4 кредитного договору передбачено, що якщо кредит надається у вигляді поновлюваної лінії, позичальник має право неодноразово одержувати й повертати кошти по даній кредитній лінії повністю або частково, за умови, що загальна заборгованість не буде перевищувати суму, призначену для споживчих цілей позичальника згідно п.1.1. даного Договору. При перевищенні зазначеної суми Кредит надається тільки для сплати страхових платежів. Разом з тим, пункт 1.1 кредитного договору № МКZ7GA00000277 від 17.03.2006 був викладений у новій редакції додатковою угодою № 1 від 8.12.2006 до цього кредитного договору, а саме: банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на строк з 8.12.2006 по 16.03.2010 включно у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100700 доларів США, в тому числі 95000 доларів США на споживчі цілі та 5700 доларів США на оплату страхових платежів, згідно порядку, передбаченого п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання кредиту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, тощо. Періодом сплати вважається період з 10 по 16 число кожного місяця, погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця у сумі 1140 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії, винагороди. На цій додатковій угоді до кредитного договору, а також на додатковому договорі до договору іпотеки, якими збільшували обсяг фінансової відповідальності поручителя [PERSON] , відсутній підпис останнього. В той же час пунктом 13 договору поруки визначено, що зміни і доповнення до цього договору, вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Банк звернувся до суду у березні 2015 року з позовом про солідарне стягнення з боржника та поручителя заборгованості по кредитному договору № МКZ7GA00000277 від 17.03.2006 р., строк виконання основного зобов`язання по якому закінчився 16.03.2010 року. У Розрахунку заборгованості за кредитним договором, доданого до позову, станом на 21.03.2006р. зазначено поточне сальдо, яке складало 50000 доларів США, а із заяви про видачу готівки від 21.03.2006 вбачається, що [PERSON] видано 18000 доларів США та 5050 грн в якості переказу банку на оплату комісії банку. У зазначеному Розрахунку заборгованості зазначено видачу 21.03.2006 року 50000 доларів США однією сумою. Пізніше банком спростовано цей Розрахунок шляхом надання суду виписки по кредитному рахунку. У виписці по рахунку № [NUMBER] [PERSON] , датованої 05.12.2019, у колонці «Дебет», зазначено видачу кредиту: - 21.03.06 коштів в сумі 32000.00 доларів США , згідно видаткового касового документу № 3, через кореспондуючий рахунок [NUMBER] (готівкою з каси Тячівського відділення Банку, МФО 312378, код 22104007), і того ж дня ( 21.03.06) зазначено видачу коштів в сумі 18000.00 доларів США, згідно видаткового касового документу №1 через кореспондуючий рахунок [NUMBER] (каси Закарпатського РУ Банку, МФО 312378, код 22104007). Далі, у виписці зазначено видачу 12.12.06 р коштів у сумі 45000.00 доларів США, за видатковим касовим документом № 1, через інший кореспондуючий рахунок [NUMBER] (готівкою з каси ТВБВ №7, МФО 312378, код 22104007). Відповідачка [PERSON] заперечує отримання нею коштів у сумі 32000 доларів США та 45000 доларів США. Банк не надав суду належні первинні документи (заяви про видачу готівки), підписані [PERSON] або інші докази видачі цих сум позичальнику [PERSON] з каси банку готівкою. Представник позивача не змогла пояснити суду чому заява № 1 від 12.12.2006 про видачу готівки в сумі 45000 доларів США через касу Закарпатського відділення Банку, відповідно до розпорядження Банку від 12.12.2006, не подана в касу Банку, не підписана касиром у відповідності до вимог Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, згідно з якою визначені обов`язкові вимоги до заяви на видачу готівки (пункт 1 глави 1 розділу III Інструкції) та інших зразків касових документів, на підставі яких здійснюються прийняття і видача готівки (пункт 2 глави 1 розділу III Інструкції), а саме форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи - отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. Також представник банку не змогла пояснити чому зазначена сума коштів - 45000 доларів США, згідно із меморіальним ордером №1 від 12.12.2006 року, не підписаним [PERSON] , банком відправлена з регіонального управління ПАТ КБ Приватбанку м. Ужгород в інше відділення банку - ТОБО 7 . У кредитній справі № MKZ7GA00000277 містяться копії заяви № 3 від 21.03.2006 на переказ готівки банку в сумі 5050 грн, як комісії за видачу кредиту, підписану платником, бухгалтером та касиром, а також заяви № 1 від 21.03.2006 року на видачу валютної готівки у сумі 18000 доларів США, підписаної [PERSON] , бухгалтером та касиром. Інших документів, підтверджуючих отримання [PERSON] готівкою з каси банку коштів у розмірі 32000 доларів США 21.03.2006 року та 45000 доларів США 12.12.2006 р., відповідно до п.1.1. кредитного договору № MKZ7GA00000277 від 17.03.2006 та додаткового договору до нього від 8.12.2006, ні кредитна справа, ні матеріали справи не містять. [PERSON] визнає отримання суми кредиту в розмірі 18000 доларів США та сплату нею комісії в сумі 5050 грн відповідно до заяви про переказ готівки в день отримання частини грошей кредитної лінії, тобто 21.03.2006 року. Отже, наявні у Розрахунку заборгованості відомості про видачу коштів кредиту не узгоджуються з ордером-розпорядженням банку від 17.03.2006 про здійснення проводок щодо видачі з каси 50000 доларів США, бо фактично з каси видано лише 18000 доларів США, а також з заявою на видачу готівки №1 від 12.12.2006, про видачу готівкою 45000 доларів США з каси Закарпатського РУ, що дає підстави стверджувати про недоведеність факту видачі готівки з каси банку згідно із умовами кредитного договору. Такий висновок стверджується наявними у справі двома примірниками заяви [PERSON] на видачу готівки № 1 від 12.12.2006 про видачу 45000 доларів США, підписаних заявником та бухгалтером (без підпису касира, без відмітки на звороті), а також два примірники ордеру - розпорядження, які підписні керівником та спеціалістом Закарпатського РУ Приватбанку про здійснення проводок, електронна копія меморіального ордеру Закарпатського РУ Приватбанку від 12.12.2006 (без підписів осіб ) про переведення коштів отримувачу ТОБО7 (а.с. 60 том І ). Зазначена заява не підписана касиром банку і обидва примірники цієї заяви залишились у кредитному досьє, тобто наявність двох примірників цієї заяви у кредитному досьє без підпису касира банку вказує на те, що її примірник не направлявся на виконання в касу банку для видачі готівки відповідно до умов кредитного договору. Видачу відповідачці [PERSON] готівки в касі Закарпатського РУ Приватбанку за її заявою про видачу готівки № 1 від 12.12.2006 року також спростовує ніким не підписана копія меморіального ордеру та банківська проводка, оскільки за цим меморіальним ордером та банківською проводкою кошти з Закарпатського РУ Приватбанку направлені на інший банківський рахунок в ТОБО 7, який не належить відповідачці і не зазначений в кредитному договорі. Жодного документального підтвердження про отримання [PERSON] грошей готівкою в ТОБО 7 позивач не надав. Суд констатує у цьому випаду порушення банком вимог п. 1.1. Кредитного договору, за яким банк зобов`язався кредитний ліміт видати позичальнику готівкою, тобто через касу банку. Висновки суду гуртуються на положенні Інструкції про касові операції в банках України, яка затверджена постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 р. N 33, зареєстрована в Міністерстві юстиції України5 вересня 2003 р. за N 768/8089 і передбачає, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки (додаток 6), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 7), заява на видачу готівки (додаток 8), прибутковий касовий ордер (додаток 9), видатковий касовий ордер (додаток 10), грошовий чек (додаток 11), а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Валютно-обмінні операції, а також операції з банківськими металами здійснюються на підставі касових документів, визначених іншими нормативно-правовими актами. Цією Інструкцією визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки. Бланки касових документів виготовляються згідно з їх зразками друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом. Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи-отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. Виписується така кількість примірників касових документів, крім грошового чека, яка потрібна для учасників розрахунків. Для проведення ідентифікації осіб, які здійснюють операції з готівкою без відкриття рахунку на суму, що перевищує 50000 грн., або еквівалент цієї суми в іноземній валюті, у касових документах мають бути зазначені реквізити про особу, визначені законодавством України про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом. Реквізити для ідентифікації осіб обов`язково мають бути зазначені в касових документах за допомогою технічних засобів або від руки на підставі пред`явлених клієнтом відповідних документів. Під час приймання від клієнтів банку касових документів за операціями з готівкою без відкриття рахунку на суму, що перевищує 50000 гривень або еквівалент цієї суми в іноземній валюті, банк перевіряє належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, клієнту та відповідність даних документа тим даним, що зазначені в касовому документі. У разі ненадання клієнтом документів або відомостей, потрібних для з`ясування його особи, суті діяльності, фінансового стану, або умисного надання неправдивих відомостей банк відмовляє клієнту в проведенні операції з готівкою та повертає йому касовий документ без виконання. На зворотному боці касового документа банк робить напис про причину його повернення (з обов`язковим посиланням на статтю 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність") і зазначає дату його повернення (із засвідченням підписами виконавця та/або працівника, на якого покладено функції контролера, і відбитком печатки (штампа) банку). Якщо операція з готівкою, яку здійснює клієнт, містить ознаки такої, що підлягає фінансовому моніторингу, то банк має право відмовити клієнту в її проведенні та повернути касовий документ без виконання. На зворотному боці касового документа банк робить напис про причину його повернення (з обов`язковим посиланням на частину другу статті 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом") і зазначає дату його повернення (це засвідчується підписами виконавця та відповідального працівника, який приймає рішення щодо віднесення операції клієнта до операцій, які підлягають фінансовому моніторингу, і відбитком печатки (штампа) банку). Отже, виходячи з вимог зазначеної Інструкції наявність у Банка копії заяви про видачу готівки( двох оригінальних примірників заяви без підпису касира) , яка може бути з визначених причини повернута в т.ч. з операційної каси касиром, без підпису уповноваженої на видачу готівки з каси особи (касира) не може бути належним та допустимим доказом проведення банківської операції з видачі готівкових коштів. Оцінюючи зазначені обставини суд керується Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, провадження № 61-33362св18, в якій зроблено правовий висновок, що єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки, належним чином оформлена та підписана уповноваженими особами, відповідно до вимог Інструкції про касові операції в банках України, затверджена постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 р. N 33, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 р. за N 768/8089. Верховний Суд 29 травня 2019 року (ВС/КЦС у справi № 539/1582/16-ц) дiйшов до висновку про те, що якщо немає оригіналу заяви про видачу готівки, первинних бухгалтерських документів то і видача кредитних коштів і заборгованість по кредиту не підтверджується навіть, якщо позичальник не заперечує проти отримання таких коштів. Крім того, досліджуючи умови повернення кредиту суд дійшов висновку про те, що визначений п.1.1 додаткової угоди до кредитного договору щомісячний ануїтетний платіж в сумі 1140 доларів США, згідно із графіком щомісячних платежів, забезпечував повернення на день закінчення строку кредитування менше половини суми кредиту, всього 47614 доларів США і, згідно із банківською випискою по кредитному рахунку, банку станом на 16.03.2010 р. було фактично сплачено 40611 доларів США. А після 16.03.2010 р. , коли графіку погашення заборгованості не було через закінчення строку кредитування, за період з 19.07.2010 р. по 7.11.2014 р., банку сплачено 81194.86 доларів США. Всього, згідно виписки банку по рахунку, на погашення кредиту сплачено 136827.87 доларів США. Згідно із банківською випискою по кредитному рахунку сплачені за кредитним договором до 16.03.2010 кошти в сумі 40611 доларів США та після закінчення строку кредитування у період з 19.07.2010 р. по 07.11.2014 р. кошти в сумі 81194.86 доларів США, банком були направлені на погашення відсотків за користування (в т.ч. і збільшених з 12% до 20%), на погашення нарахованої комісії, пені (штрафів), а на погашення тіла кредиту, яке за договором складало 100700 доларів США, було використано протягом 8-ми років лише 1309.28 доларів США. Даючи правову оцінку такому списанню банком поза межами строків кредитування коштів в сумі 81194.86 доларів США на погашення нарахованих відсотків, пені, суд керується правовими висновками, викладеними у Постанові Верховного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 307/3050/15-ц (пр.. № 61-21674св18), постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18., у Постанові Верховного суду від 12 червня 2019 року у справі № 307/3025/16-ц (пр.. № 61-23443 св 18), у постанові Великої палати Верховного суду справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), якими визначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, пеню та штраф припинилося зі спливом строку кредитування, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, і зазначає, що таке списання суперечить вимогам законодавства, отже розрахунок суми кредитного боргу по тілу кредиту, наданий банком, є необґрунтованим. Після спливу дії кредитного договору має місце припинення права Банку на подальші нарахування і стягнення процентів за кредитом , комісії, пені. Разом з тим, банк має право на отримання 3% річних у порядку, передбаченим частиною другою статті 625 ЦК України. Отже, зарахування отриманих банком у цей період коштів сумі 81194,86 доларів США на погашення заборгованості по тілу кредиту та 3 відсотків річних, нарахованих до спливу строку кредитування, може мати місце за умови що до тіла кредиту не включено кошти в сумі 15022.01 доларів США, зазначені як «исправительная ошибка/проводка», кошти в сумі 13539.56 доларів США, зазначені як «перенесення сальдо в зв`язку зі зміною плану рахунків» , кошти в сумі 4131,16 доларів США, використані на оплату страхових платежів поза строкам кредитування. Тому розрахунок суми тіла кредиту може бути наступним: 99390.72 -15022.01 - 13539.56 -4131.16 = 66698 дол. США, 66698 х3% х 3 роки = 60036 дол. США. Далі, 66698 + 6003 = 72701 дол. США, які можуть складати заборгованість за кредитом. Отже, з урахуванням охоронних правовідносин прав та інтересів позивача, забезпечених частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, заборгованість за кредитом на момент пред`явлення позову може складати 72701 дол. США , і така заборгованість повністю покривається сумою внесених після закінчення строку кредитування, тобто у період з 19.07.10 по 07.11.2014 року, коштів в розмірі 81194,86 доларів США. Такий розрахунок усуває підставу позову - наявність заборгованості. АТ КБ «Приватбанк» не надав суду жодного підтвердження сплати в 2006-2009 роках відповідачкою [PERSON] коштів за договором страхування, укладеним 17.03.2006 на 1 рік, копія якого є в матеріалах кредитного досьє, а сума страхової оплати в якому складала 4940 грн. При цьому, за додатковою угодою до кредитного договору, на оплату страхових платежів було передбачено 5700 доларів США. У межах строків кредитування ні [PERSON] , ні банк, не здійснювали оплату за договором страхування, в т.ч за рахунок коштів кредитного ліміту, чи перевищення такого ( згідно п.2.4.4) або особистими коштами. Згідно із Випискою по рахунку № [NUMBER] [PERSON] , датованої 05.12.2019 р., у колонці «Дебет», зазначено видачу їй з каси (через кореспондуючий рахунок 3900901390002, з відміткою «кошти для оплати страхового платежу по договору від 17.03.2006 року»), Банк зазначив видачу готівки кредитоотримувачу, а саме: - 16.03.10 за видатковим документом № PT026B0W87 в сумі 620.60доларів США; - 16.03.11 за видатковим документом № PT026B0RA0 в сумі 622.17 доларів США; - 12.10.11 за видатковим документом № PT022B0I85у сумі 298.72 доларів США; - 16.03.12 за видатковим документом № PT026B0V3I в сумі 616.73 доларів США ; - 16.03.12 за видатковим документом №PT026B0U48 в сумі 299.47 доларів США ; - 15.03.13 за видатковим документом № PT025B0MD9 в сумі 296.14доларів США ; - 15.03.13 за видатковим документом № PT025B0MV7 в сумі 609.88 доларів США; - 14.03.14 за видатковим документом № PT024B080B в сумі 514.58 доларів США ; - 14.03.14 за видатковим документом № PT024B07T3 в сумі 249.87 доларів США. Всього в сумі 4128,16 доларів США . Разом з тим, позивач не надав заяв [PERSON] на видачу цих сум готівки з каси, а сама [PERSON] заперечує отримання цих виплат, підписання платіжних документів про перерахування цих коштів, ставить під сумнів доцільність та підстави їх виплат, оскільки договір страхування майна від 17.03.2006 передбачав строк дії Договору страхування з 17.03.2006 року по 16.03.2007, у кредитній справі відсутні інші договори, які б передбачали страхування майна на період після спливу строку кредитування (після 16.03.2010 року). Представник позивача не повідомив де знаходилась зазначена у виписках банку приписна каса центрального відділення банку і не пояснив чому страхові платежі були вчинені після закінчення строку кредитування через приписну касу, мету сплати банком коштів невизначеній особі (у виписці відсутні номер рахунку та МФО, інші реквізити отримувача) на страхування простроченого кредиту, без відповідної підстави - договору страхування. Таку оплату на страхування невизначеній особі понад кредитний ліміт, за відсутності відповідних договорів (кредитного та страхування), надалі списання цих сум на рахунок кредитного боргу [PERSON] , суд визнає безпідставним, а вимогу про стягнення такого боргу необґрунтованою. Згідно із Випискою по рахунку № [NUMBER] [PERSON] , датованої 05.12.2019, у колонці «Дебет», зазначено видачу їй 13539,56 доларів США, дату видачі - 19.12.17, через кореспондуючий рахунок [NUMBER] , з відміткою «перенесення сальдо у зв`язку із зміною Плану рахунку». Отже, зміною плану рахунків і сальдо по іншому рахунку (нарахована пеня станом на 19.12.2017 року) фактично без видачі цієї суми готівки Банком кредитоотримувачу, простим віднесенням цієї суми до кредитної заборгованості безпідставно збільшено кредитну заборгованість [PERSON] на 1339.56 доларів США. Заяви на видачу такої суми готівки позивач не надав суду. У розрахунку заборгованості міститься запис про видачу коштів, а в банківській виписці міститься запис від 14.01.10 із відміткою: «исправительная ошибка», документ № [NUMBER] , рахунок [NUMBER] , за якими тіло кредиту збільшено ще на суму 15022.01 доларів США. Таке збільшення кредитної заборгованості представник банку пояснив тим, що нібито було проведено реструктуризацію кредиту і наявний на той час борг 15022.01 доларів США було за згодою боржника віднесено на тіло кредиту, а також при перенесення сальдо в зв`язку з зміною плану рахунків тіло кредиту збільшено на 13539.56 доларів США нарахованих відсотків та пені на час зміни плану рахунків. Представники відповідачів зазначили, що жодних угод про реструктуризацію між сторонами не було, а помилковим записом про видачу грошей, який виправлено (анульовано), банк безпідставно та штучно збільшив заборгованість, тобто збільшив заборгованість [PERSON] по тілу кредиту на 15022.01 доларів США і суть бухгалтерської помилкової проводки спростовує поясненням представника позивача, оскільки законодавство визначає реструктуризацію боргу за кредитним договором як одну з форм реорганізації умов боргу, під час якої боржники і кредитори домовляються про відстрочення виплат заборгованостей за основною сумою кредиту і за відсотками, термін яких повинен наступити в певний період часу, а також про новий графік таких платежів. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про споживче кредитування" кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію зобов`язань за договором про споживчий кредит. Таке віднесення на прострочене тіло кредиту помилкового бухгалтерського запису, а також нарахованих після закінчення строку кредитування відсотків, пені, суд визнає безпідставним збільшенням кредитного боргу, а вимогу про стягнення такого боргу необґрунтованою. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (втратила чинність на підставі Постанови Національного банку № 75 від 04.07.2018), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Підпунктом 14 ч. 3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про операцію. П. 50 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України. Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51Розділу 3 Положення). Пункт 52 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського облік, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53). В свою чергу, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 аналогічно встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тому, аналіз зазначених норм дав підставу ВС у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 у справі № 456/3643/17 та у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (ЄДРСРУ № 92842141), дійти висновку, що виписки по рахункам або касовий документ - заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Надані позивачем суду електронні банківські виписки, були сформовані в 2019 році. Суд вважає ці виписки неналежним доказом, оскільки вони теж оцінюються як односторонні арифметичні розрахунки нарахованих на час розгляду справи в суді сум, які відповідно повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), не відповідають вимогам первинних документів, на що вказують наступні ознаки: -вони не виконані в день проведення банківських операцій і не призначалися для видачі чи відсилання клієнту в день виконання операцій; -вони містять помилкові бухгалтерські записи, якими необґрунтовано збільшено борг кредитоотримувача; -вони містять нарахування і списання відсотків, пені після закінчення строків кредитування, на що банк не має права; -вони не містять відомостей про посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; -не містять особистих підписів або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15. Також, позивачем до позовної заяви (додаток 3, 4) додано претензію поручителю про неналежне виконання кредитного договору та доказ її направлення. Із претензії вбачається, що вона адресована боржнику та поручителю [PERSON] та [PERSON] , датована 08.10.2014 року за № 30.1.0.0/2, у якій стверджено, що відповідно до укладеного кредитного договору від 17.03.2006 [PERSON] отримала в Банку 100700 доларів США. В забезпечення виконання цього договору укладено договір поруки. Далі зазначено, що обов`язки по поверненню коштів боржником не виконані, не погашена заборгованість по кредиту та відсоткам і прострочена заборгованість складає 17585,56 доларів США, в т.ч. 1601,66 дол. США - заборгованість за кредитом, 13503,36 дол. США заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2 480,54 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. Суд констатує, що зазначена претензія банку спростовує Розрахунок заборгованості, який проведено самим же банком і додано до позову, що дає підстави вважати його неналежним та недопустимим доказом. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц). Банк зазначив у виписках повернення валютних коштів: у період з березня 2006 року по 16 березня 2010 року - 55633,01 доларів США , а в період з 16.03.2010 року і до 01.11.2014 року (поза строком кредитування) - 81194.86 доларів США. Проте банк не спростував заперечень відповідачки [PERSON] про те, що вона ні особисто не вносила кошти банку на погашення кредитної заборгованості у період після 19.07.2010 року і до 07.11.2014 року, і не доручала будь-кому вчиняти такі дії. Вважає, що повернення коштів вчинене наближеною до банку особою, яка користувалася неотриманими нею 32000 та 45000 доларів США і повернула банку ці кошти періодичними платежами. Разом з тим, Банком не спростовано твердження відповідачки і не надано суду прихідних касових квитанції про внесення від її імені коштів на погашення кредиту, не повідомлено суду де розташовувалася приписна каса Центрального відділення Банку та каса ТОБО Приват-48, через які невизначеною особою вносилися кошти на погашення кредиту, також не зазначено власника пластикової картки Компас, з якої надходили кошти на погашення кредитної заборгованості [PERSON] , не надано письмового доручення [PERSON] ) на внесення оплати від її імені. У наданому Банком Розрахунку заборгованості відображено за якою ставкою нараховувався відсоток за користування кредитом, в т.ч. за період з 16.03.2010 року і до 05.12.2019 року, проте в матеріалах кредитної справи (досьє) відсутні повідомлення позичальнику про підвищення відсоткової ставки, яка з 12% змінилася на 15% , а потім на 20%. Решта зазначених у позові та Розрахунку заборгованості складових кредитної заборгованості, визначені як елементи боргу, а саме 16513,53 долари США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 199,73 долари США заборгованість по комісії за користування кредитом; 2442,85 доларів США - пеня), утворилася внаслідок відповідних дій кредитора і нарахувань, здійснених на момент подання позову в березні 2015 року, в т.ч. за період з 17.04.2010 по 07.11.2014 р. , тобто після закінчення строку дії договору. Після закінчення строку договору правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів за передбаченою договором ставкою, як і комісії, немає. За встановлених обставин, тобто безпідставного збільшення розміру кредиту, зокрема, за рахунок страхових платежів, бухгалтерських помилок, нарахування заборгованості за процентами за період після закінчення строку дії договору, вже самі по собі виключають обґрунтованість таких нарахувань. Нарахування відповідної пені за процентами слугує базою для нарахування пені, тому відсутність цієї бази внаслідок безпідставності нарахування заборгованості вказує на необґрунтованість таких нарахувань. Тобто, ці елементи пред`явленої до стягнення заборгованості були розраховані на невірній базі, без урахування факту зміни строку виконання зобов`язання, по суті ці нарахування здійснені за фактичної відсутності бази для них. Тому в частині стягнення цих сум у вимогах позову належить відмовити за їх безпідставністю та недоведеністю. У контексті справи мають значення й дії кредитора, які спричинили для нього самого негативні майнові наслідки, вину боржника в яких не можна визнати встановленою. Тому суд вважає що у задоволенні позову Банку слід відмовити повністю через недоведеність факту видачі кредитного ліміту в сумі 113230,85 доларів США та виникнення зобов`язань внаслідок отримання такого кредитного ліміту, необґрунтованість розрахунку суми боргу в розмірі 118546,83 доларів США на час звернення з позовом та до завершення розгляду справи, необґрунтованість вимоги про стягнення нарахованих штрафу, пені, відсотків поза межами терміну кредитування. Що стосується поручителя [PERSON] , то в позові слід відмітити оскільки із матеріалів кредитного досьє та матеріалів справи вбачається, що Банк не залучав його до укладення додаткової угоди до кредитного договору, не знайомив його з цією угодою та збільшенням обсягу кредитування з 50000 доларів США до понад 100700 доларів США, не повідомляв про зміну умов кредитування через збільшення відсоткової ставки за користування кредитною лінією з 12 % до 20 % , що призвело до значного збільшення обсягу відповідальності останнього і згоду на таке збільшення обсягу відповідальності у основному договорі чи в договорі поруки поручитель не давав. Додатковою угодою № 1 від 8.12.2006 до кредитного договору № МКZ7GA00000277 від 17.03.2006 пункт 1.1 був викладений у новій редакції, а саме: банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на строк з 8.12.2006 по 16.03.2010 включно у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100700 доларів США, в тому числі 95000 доларів США на споживчі цілі та 5700 доларів США на оплату страхових платежів, згідно порядку, передбаченого п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання кредиту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, тощо. Періодом сплати вважається період з 10 по 16 число кожного місяця, погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця у сумі 1140 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії, винагороди. Слід зазначити, що відсутність підпису поручителя [PERSON] на цій додатковій угоді до кредитного договору, а також на додатковому договорі до договору іпотеки, якими сторони договору збільшували обсяг фінансової відповідальності, дає підстави стверджувати, що його не ознайомлювати з цими угодами і не отримали його письмової згоди на таке збільшення, в т.ч. і шляхом укладення змін до договору поруки. В той час як п. 13 договору поруки визначено, що зміни і доповнення до цього договору, вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України (в редакції, яка діяла на моменти виникнення правовідносин сторін) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Із правової позиції постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019, справа № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19) вбачається, що порука припиняється на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Збільшення вказаної відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту. Аналогічні висновки висловлені у постанові Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 та у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 522/9232/14-ц (провадження № 61-1106св18), від 20 червня 2018 року у справі № 161/11866/15-ц (провадження № 61-6894св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 203/2907/16-ц (провадження 61-9260св18). У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 216/1107/14-ц висловлена Правова позиція щодо правових наслідків закінчення строку дії поруки, а саме що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України після спливу строку виконання основного зобов`язання у позивача виникло право протягом наступних шести місяців пред`явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов`язання боржника. І після спливу цих шести місяців порука припинилася. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року, справа № 545/1014/15-ц, провадження № 14-54 цс 18, від 10 квітня 2019 року, справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18. У справі № 638/18006/13-ц№ 2 згідно з Постановою від 20 листопада 2019 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, висловив правову позицію щодо правових наслідків закінчення процесуального строку пред`явлення кредитором вимоги до поручителя, а саме строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, як умови чинності поруки, слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Зазначення у п.12 договору поруки договірної умови щодо у припинення строку договору поруки через 5 років після настання терміну повернення кредиту суперечить Закону - ч. 4 ст. 559 ЦК України та не спростовує преклюзивності передбаченого цим Законом строку, зі збігом якого жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав щодо задоволення позову до поручителя. За таких обставин позовні вимоги в цілому задоволенню не підлягають. Судові витрати слід покласти на позивача. Тому

Outcome: dismissed