Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути із [PERSON] , [INFO] , жителя [ADDRESS] , аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в частці 1/4 від всіх видів заробітку(доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подання даної заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що із [PERSON] перебувала в офіційному шлюбі з 31.10.2014 року. Шлюб зареєстровано в Погребищенському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), актовий запис №68. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 08.09.2020 року шлюб було розірвано. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із нею та знаходиться повністю на її утриманні. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати свою дитину. Це зокрема, виявилося, в тому що відповідач відмовляється добровільно надавати кошти на утримання дитини, а саме на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів. Ухвалою судді від 13.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Відзив на позовну заяву від відповідача не надійшов. Позивачка, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача - адвокат Царківський О.Ю. в судовому засідання підтримав позовні вимоги та підтвердив обставини викладені в позовній заяві у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Ухвалою суду від 06.01.2021 року постановлено провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, повно, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Так, судом встановлено, що 31.10.2014 року позивач зареєструвала шлюб із відповідачем, який згідно із рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 08.09.2020 року був розірваний. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.4) Проте, відповідач добровільно не виконує свого обов`язку по утриманню доньки. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 2, 3 статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В силу ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивачки необхідно стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від всіх видів його заробітку (доходу)щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня звернення позивачки до суду і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір стягування аліментів суд визначає, виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості, що не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивачки, малолітньої дитини та відповідача. Відповідно до частин 1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. В ч.1 ст.1 ЗУ "Про судовий збір" визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. В силу п.3 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За змістом частин 1, 3 ст.9 ЗУ "Про судовий збір" кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення. Зважаючи на те, що внаслідок розгляду даної справи державою Україна понесено певні матеріальні витрати, які полягають у неодержаному судовому зборі, який мав би бути спрямований на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, то держава Україна є особою, яка понесла судові витрати, в розумінні норми ч.6 ст.141 ЦПК України. Пунктом 3 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. Отже, позов про стягнення аліментів за своєю правовою процесуальною природою є позовом майнового характеру. За змістом підпункту 1 пункту 1 ч.2 ст.4 ЗУ "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана до суду фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, зважаючи на задоволення позовної заяви майнового характеру, та ураховуючи, що відповідно до положень ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2020 року становить 2102 грн. 00 коп., із відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. Разом із цим, в позовній заяві [PERSON] просить стягнути із відповідача на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. До позовної заяви позивачка надала розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу у цивільній справі від 30.09.2020 року, згідно із яким адвокатом Царківським О.Ю. згідно договору про надання правничої допомоги було надано [PERSON] правничу допомогу (послуги), що полягає у консультації, складанні позовної заяви, підготовки та оформлення додатків до неї, опрацювання законодавчої бази, на що адвокатом було затрачено шість годин. Вартість послуги становить 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. 25.11.2020 року через канцелярію суду позивачкою на виконання положень ч.8 ст.141 ЦПК України для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано договір про надання професійної правничої допомоги від 30.09.2020 року, згідно із пунктом 4.1 якого клієнт сплачує гонорар в розмірі 2000 грн. 00 коп.; опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом від 24.11.2002 року, згідно із яким адвокатом виконано роботу, що полягає у консультації, складанні позовної заяви, підготовки та оформлення додатків до неї, опрацювання законодавчої бази, на що адвокатом було затрачено дванадцять годин, вартість послуги становить 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.; акт приймання - передачі наданих послуг виконаних адвокатом від 24.11.2020 року, із якого вбачається, що адвокатом було виконано, а позивачкою прийнято надані послуги на суму 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.; квитанцію до прибуткового касового ордеру №17 від 24.11.2020 року, згідно із якою позивачкою було сплачено адвокату гонорар в сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.; фіскальний чек від 24.11.2020 року, що підтверджує надсилання означених доказів відповідачу. За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту ст.ст.10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді вбачається, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України,законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується також іншими нормами ЦПК України, зокрема приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 6 ст.137 ЦПК України, в силу яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. З огляду на викладене склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 та від 19.02.2020 року в справі №755/9215/15-ц. Позивачкою надані достатні, належні та допустимі докази на підтвердження понесення нею витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. Натомість, відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З огляду на викладене суд вважає, що із відповідача на користь позивачки необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved