Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернулася до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» - (далі по тексту ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), про зобов'язання вчинити дії. Позивач в своєму позові, а її представник в ході судового засідання посилалися на те, що позивачем в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було відкрито картковий рахунок та було надано платіжну картку [NUMBER] Visa Platinum. П. 3.8.2.1.1Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» розміщених на офіційному сайті визначено, що система Приват24 призначена для управління реальними банківськими рахунками через мережу Інтернет. Дана Система надає своїм клієнтам комплекс банківських послуг цілодобово в режимі реального часу, з будь-якої точки, що має вхід в Інтернет. В квітні 2014 року відповідачем було заблоковано платіжну куртку [NUMBER] Visa Platinum, а також доступ до інтернет-банку Пиват24, що позбавило можливості переглянути інформацію про свої рахунки, кредити і відкриті депозити, контролювати ліміти кредитних карт і мати доступ до виписок за всіма рахункам. 29 квітня позивач звернулась до банку із заявою, в якій просила розблокувати банківські карткові рахунки. Проте жодної письмової відповіді на дане звернення Відповідач не надав та відповідні карткові рахунки не розблокував. 26 травня 2015 року Позивачу була надана довідка №44951075, в якій було зазначено, що станом на 26.05.2014 року на картковому рахунку [NUMBER] перебуває сума коштів у розмірі 56017,82 дол. США. 12 грудня 2014 року Позивач звернулась до Відповідача з письмовою заявою, в якій просила надати інформацію про те, яким чином вона може отримати нову платіжну картку, у зв'язку з тим, що в серпні 2014 року закінчився строк дії платіжної картки [NUMBER] Visa Platinum. Відповідач направив листа від 05.01.2015 року, в якому посилався на те, що на окупацію території Автономної Республіки Крим, яка змусила їх припинити там свою діяльність. Так, Позивач, з квітня 2014 року була позбавлена можливості користуватися своїми коштами, тому що Відповідач посилався на підсудність в нього інформації про карткові рахунки Позивача. Також 09 лютого 2015 року Відповідач направляв за допомогою sms-інформування Позивачу повідомлення про стан його рахунків та вказував, що на рахунку до цього моменту такі знаходяться кошти в розмірі 56017,82 дол. США. У зв'язку з вищевикладеним, вважають, що Відповідач порушує права Позивача, тому остання, реалізовуючи своє конституційне право на судовий захист, звертається з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, наведених у позові, просила його задовольнити. Суду додатково пояснила, що картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім'я позивача, заблоковано на такий тривалий час без належних правових підстав, всупереч чинному законодавству, а неодноразові звернення позитивного результату не дали. Таким чином, позивач з квітня 2014 року не може розпоряджатися своїми коштами, знімати їх в банкоматах м. Києва чи в будь-якому іншому регіоні. Представник відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позов не визнав, посилаючись на те, що на цей час позивачем не надано доказів того, що в нього дійсно існує договір з банком, відкрито рахунок і мається саме його банківська картка, вказані документи ні банку, ні суду не надано. Позивач зі своїм представником дійсно зверталися до них з письмовим запитом, але вони відповідь надали, роз'яснили подальші дії позивача, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористалася. Проти заявлених позовних вимог щодо зобов'язання вчинити дії заперечував, оскільки ні позивачем ні його представником в ході розгляду справи не надано доказів, які б давали змогу встановити, що рахунок [NUMBER] дійсно належить саме Позивачу та такі доводи позивачем не доведено. На звернення позивача, в тому числі і письмові, були надані письмові відповіді по суті в передбаченому законом порядку і терміни та всі дії виконані згідно вимог закону. Зазначив, що відповідно до протоколу №18 від 15.05.2014 року припинено діяльність відокремленого підрозділу Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а довідку про стан рахунку видано Позивачу 26.05.2014 року, тобто коли філія вже не існувала. Наголошував на тому, що на окупованій території АРК орган країни-окупанта - АНО «ФЗВ», за рахунок майна відповідача, здійснює виплати вкладникам ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». При цьому виплати здійснюються на підставі оригіналів документів, у тому числі договору депозитного вкладу та платіжного документу про внесення за ним коштів. Вказував на те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими та просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані сторонами докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачають вимоги до звернення адресованого громадянином органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, а саме, вимогу направлення письмового звернення поштою чи через уповноважену ним особу. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні встановлено, що Позивач посилається на той факт, що 12.07.2010 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір вкладу «Депозит VIP», №SAMDN1000711169348 та 01.07.2011 року договір вкладу «Депозит VIP», № SAMDN1000717735387. Нараховані відсотки по обом депозитним договорам зараховуються на платіжну картку [NUMBER] Visa Platinum, яка відкрита на ім'я Позивача. Однак вказана платіжна картка була безпідставно заблокована банком, чим було порушено право Позивача користування належними їй грошовими коштами. Однак, із наданих позивачем до суду документів, а саме: копії довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», копії витягу з сайту ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», скрин-шотів з комплексу Приват-24 не можливо ідентифікувати належність вказаних рахунків саме Позивачеві та встановити наявність обмеження у користуванні вказаними рахунками. Крім того, Позивачем не надано копій договорів про відкриття рахунків на підтвердження існування правовідносин між сторонами. Відповіді на звернення Позивача банк надавав в передбачені законом терміни і ці відповіді були по суті звернення. Необхідно звернути увагу також і на те, що Позивачем не надано жодного доказу з приводу того, що на картковому рахунку [NUMBER] Visa Platinum, на якій відповідно до копії довідки від 26.05.2014 року №44951075, яка видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» перебувають кошти в сумі 56017,82 дол. США, заблокована або існують перешкоди щодо вільного використання грошових коштів. Більше того, позивач взагалі не надала доказів, що номер картки збігається з номером рахунку - та який саме рахунок необхідно розблоковувати0, враховуючи, що строк дії картки з даним номером сплив. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. З приводу цього Пленум Верховного суду України в п. 28 постанови "Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року за № 2 роз'яснив, що "…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…". Крім того, в п. п. 23, 27 постанови "Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:"…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…", "…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…". У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. Відповідно до ч.1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій на рахунках. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Питання порядку відкриття, використання і закриття рахунків у національній валюті та іноземних валютах регламентоване Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492, яка регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків Україні поточних і вкладних рахунків у національній та іноземних валютах суб'єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, ініціативній групі з проведення всеукраїнського референдуму. Відповідно до п.1.5 вищевказаної Інструкції умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. Згідно п. 1.8 Інструкції банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать: рахунки за спеціальними режимами їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України; поточні рахунки типу «Н», що відкриваються в національній валюті офіційним представництвам і представництвам юридичних осіб - нерезидентів, які не займаються підприємницькою діяльністю на території України; поточні рахунки типу «П», що відкриваються в національній валюті постійним представництвам. Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до п.1.9. Інструкції договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис. Згідно п. 1.10. Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу; сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок; строк зберігання коштів (за строковим вкладом); розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін; умови дострокового розірвання договору; інші умови за погодженням сторін. В той же час в ході розгляду справи в порушення вищезазначених вимог ні позивачем ні його представником на підтвердження укладення договору банківського вкладу між Позивачем та Відповідачем не надано ні оригіналу договору банківського рахунку, ні його копії, який в свою чергу міг би підтвердити наявність грошових коштів на рахунку, відкритому на підставі спірного договору. Таким чином, будь-які докази, які б давали змогу встановити, що картковий рахунок [NUMBER] належить саме Позивачу, у матеріалах справи відсутні. Також Позивачем не надано суду жодних доказів внесення на вказаний нею картковий рахунок грошових коштів. Поряд з цим, копія довідки яка видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідно до якої на рахунку Позивача перебувають кошти в сумі 56017,82 дол. США, копія витягу з сайту ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», копія скрин-шотів з комплексу Приват-24 не підтверджують обставини внесення Позивачем грошових коштів на депозитні рахунки. Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 10 ЦПК України. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст. 79 ЦПК). Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги доводи позивача в обґрунтування позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і жодними доказами об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах, суд вважає необхідним в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», про зобов'язання вчинити дії відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання вчинити дії в межах даної справи не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed