Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду із вказаним позовом через свого представника - адвоката Чорненьку О.І., просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя і яке набуте під час перебування у шлюбі з відповідачем. Обєктами такого майна позивач зазначає: автомобіль марки "GEERY", модель MR 7151А, 2014 року випуску, об`єм двигуна 1498, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 126 328.00 грн., який зареєстрований 27.12.2014 на імя відповідача; причіп легковий-В, марка "ПВА", модель 1, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , також зареєстрований на імя відповідача, вартістю 4 000.00 грн; будівельні матеріали, з яких побудоване господарське приміщення розміром 10х5, до складу якого входить літня кухня та повітка, на суму 20 000.00 грн; металопластикові вікна, придбані у 2016 році вартістю 17 200.00 грн; вхідні двері, придбані у 2015 році, вартістю 8 000.00 грн; пральну машина, придбану у 2016 році, вартістю 7 000.00 грн.; телевізор (плазмовий), придбаний у 2015 році, вартістю 8 000.00 грн; шафу-купе темно-коричневого кольору, придбану у 2016 році, вартістю 8 500.00 грн; диван світло-сірого кольору, придбаний у 2015 році, вартістю 6 000.00 грн; комп`ютер, придбаний у 2014 році, вартістю 7 000.00 грн; м`ягкий куток кухонний сірого кольору, придбаний у 2016 році; вартістю 5 000.00 грн.; доїльний апарат, придбаний у 2016 році, вартістю 6 500.00 грн; зварювальний апарат, придбаний у 2008 році, вартістю 4 000.00 грн; бензопилу, придбану у 2016 році, вартістю 3 000.00 грн; будівельні матеріали на проведення капітального ремонту житлового будинку [ADDRESS] на суму 60 000.00 грн. Зазначає, що у вказаному житловому будинку сторонами спору проведені такі ремонтні роботи: підбито стелю, поставлено дві міжкімнатні арки, замуровано двоє дверей, обкладено з вулиці фундамент, поклеяно по всьому будинку шпалери, зроблено косяки у середині будинку та ззовні, у двох кімнатах постелено лінолеум. Зазначає, що на даний час автомобіль знаходиться у її користуванні, а все інше майно у користуванні відповідача. Просить суд поділити вказане майно, яке вважає спільною їх з відповідачем сумісною власністю подружжя, виділивши їй в натурі автомобіль марки "GEERY", модель MR 7151А, 2014 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] вартістю 126 328.00 грн., а решту рухомого майна на суму 164 200.00 грн. виділити відповідачу. Як на правову підставу своїх позовних вимог посилається на положення ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України та ст.ст.16, 358, 365, 367, 370 ЦК України. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що у період з 2007 по 2018 роки вона з колишнім чоловіком проживали у будинку, який належить його матері. Крім них у будинку проживали двоє їх дітей, мати відповідача та батько до дня смерті. Мати проживала разом з ними та займала одну окрему кімнату, вони ж займали всі інші кімнати будинку. За усної згоди власника будинку вона з колишнім чоловіком проводили у будинку ремонт: замінили в будинку всі вікна, крім однієї кімнати, в якій проживала матір позивача; замінили вхідні двері до будинку; підбили гіпсокартоном стелю та зашили гіпсокартоном двоє дверей; постелили у двох кімнатах лінолеум; зробили міжкімнатні дві арки; з обох сторін на вікнах зробили відкоси; придбали меблі. Її чоловік працював і перераховував їй основну частину коштів на проведення ремонту (для того, щоб вона наймала працівників, які б здійснювали ремонт), іншу частину коштів вони отримували від реалізації вирощеної нею домашньої худоби (свиней), оскільки вона була вдома, доглядала дітей та вела спільне домашнє господаврство. Зазначає, що на будівельні матеріали було витрачено близько 60000.00 грн, що включає в себе вартість придбаних матеріалів на ремонт та оплату за роботу найманим працівникам. Для проведення ремонту було придбано гіпсокартон стіновий в кількості шести листів, гіпсокартон на стелю, три види шпалер в кількості дванадцяти рулонів, багети, лінолеум, плінтуса, металопрофіль, шурупи. Відкоси робили із придбаного гіпсокартону. Ремонтні роботи проводив найманий працівник, позаяк назвати розмір оплати йому за надані послуги назвати не може. В якій кількості були придбані будівельні та оздоблювальні матеріали, якого виду, якого розміру та на яку конкретно суму також назвати не може. Документального підтвердження про придбання будівельних матеріалів на ремонт у неї відсутнє. Не має вона окрім довідки про вартість придбаних вікон в кількості семи штук на суму 17 200.00 грн і документального підтвердження про придбання у період шлюбу вхідних дверей за 8000.00 грн, пральної машини-автомата за 7 000.00 грн, телевізора за 8 000.00 грн, шафи-купе за 8 500.00 грн. та дивану, компютера за 6 000.00 грн, мягкого куточка за 6 500.00 грн, зварювального апартата за 4 000.00 грн, доїльного апрарата за 6 500.00 грн, бензопили за 3 000.00 грн. Назвати родові ознаки (назва, вид, розмір, колір) побутової техніки та іншого перерахованого нею майна не може. Зазначає, що власник будинку дала лише половину коштів на облицювання зовнішньої сторони фундаменту і самостійно за власні кошти зробила ремонт у кімнаті, в якій проживала. Інших коштів вона вона не давала. Підтвердила ту обставину, що самочинне господарське приміщення належить [PERSON] . Витрачені ними з відповідачем на його будівництво будівельні матеріали включають в себе блоки, одну машину щебня і машину каменя-буту, лісоматеріал, шифер, електроматеріали на проведення електропроводки. Назвати їх вид та кількість та вартість не може. На уточнююче запитання відповіла, що третя особа у справі не давала 12000.00 грн на придбання вікон, не давала грошей на ремонт займаних її сімєю кімнат, на придбання гіпсокартону, лінолеуму та обоїв. Все це було придбане за спільні з відповідачем кошти. Будівництво господарського приміщення було здійснено теж за їх спільні кошти. Третя особа у справі займала в кімнату, яка позначена у технічному плані на будинок 1-5, дитяча кімната була 1-4, їх з відповідачем була 1-3, їх зала 1-2. Із кімнати 1-5, яку займала мати вони зашили двері і зробили їй окреми вхід. Ремонтні роботи проводилися у кімнаті 1-4, 1-3, 1-2 де вони проживали з відповідачем, у кімнаті 1-1 (віранда) вони підбивали стелю, у веранді 2 вони клали плитку, а в кімнатах 1-5 і 1-6 проводила ремон матір відповідача та клала плитку веранді 1. Вікна замінялись 3-4 роки назад, гроші їй перераховував на карточку відповідач, оскільки він був у відїзді. На даний час вона користується цією карткою. Також зазначила, що відмовляється заявляти клопотання про призначення у справі судової товарознавчої експертизи для визначення вартості спірного майна і що наслідки такої відмови їй судом розяснені та зрозумілі. Просить суд позов задовольнити. Представник позивача позов також підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. При цьому обгрунтовує вимогу про виділення у власність позивачу легкового автомобіля тим, що на її утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, які часто хворіють та перебувають на деспансерному обліку у медичному закладі, а відтак потребують постійного огляду лікарем і у зв`язку з чим виникає необхідність їх перевезення до лікарні. Також зазначає, що зазначена у позовній заяві вартість майна, яке підлягає поділу, визначена її довірителькою приблизно. Вартість проведеного ремонту та вартість рухомого майна буде визначено висновком судової товарознавчої експертизи, клопотання про яке міститься у матеріалах справи, а кількість затрачених будівельних матеріалів, буде визначена висновком судової будівельно-технічної експретизи. Факт проведення ремонту сторонами спору за згодою власника будинку у 2014-2015 роки доводиться поясненнями довірительки та третьої особи, яка не заперечувала проти цього та нею не було подано позову про припинення таких робіт. Обставина того, що ремонт проводився лише за спільні кошти подружжя буде доведений поясненнями довірительки, свідків та відповідача. Також зазначила, що господарське приміщення, яке було збудоване за кошти сторін спору, розташоване на земельній ділянці, яка належить третій особі у справі, не являється майном, яке підлягає поділу, оскільки це самочинне будівництво, на нього відсутні документи, відомості про реєстрацію та введення його в експлуатацію. Вважає, що її довірительці підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача половина вартості витрачених на вказаних самочинне будівництво будівельних матеріалів. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що кошти, які були витрачені на проведення ремонту будинку не відносяться до спільного сумісного майна подружжя, тому, що вони належали матері відповідача. Згоди на проведення ремонту сторонами спору зі сторони власника будинку не було, ремонти проводилися за ініціативи власника будинку та за власні кошти останньої в сумі більше 60 000.00 грн, але сума не уточнена. Вікна були придбані також за її кошти, які вона давала своїй на той час невістці, щоб остання їх придбала. За її кошти також були придбані вхідні двері, пральна машина, телевізор, шафа-купе, доїльний апарат. На покупку доїльного апарта мати відповідача надала позивачці кошти в розмірі 100 доларів США. На той час це було 3000.00 грн і доїльний апарат був придбаний чи-то за 2700.00 грн, чи-то 2 8000.00 грн. Компютер був придбаний ще до весілля сторін спору і його вартість значно менша ніж 7 000.00 грн. Господарське приміщення є дійсно самочинним будівництвом, яке було проведено за рахунок власника майна, яким є мати відповідача. Визнає, що під час шлюбу за спільні сімейні кошти сторонами спору було придбано автомобіль, причіп, диван, мягкий куточок, зварювальний апарат та бензопилу. При цьому погоджує вартість причіпа, яка визначена у позовній заяві в розмірі 4 000.00 грн, а по решті майна суми вважає завищеними. Зазначає, що бензопила та зварювальний апарат коштували по 1000.00 грн. Також повідомив, що стороні відповідача не відомо, з яких матеріалів побудоване господарське примішення, та їх кількість, не відомо які будівельні матеріали були затрачені на ремонт будинку та їх кількість. Просив частково задовольнити позов шляхом визнання майна, яке визнає його довіритель спільною сумісною власністю, а в задоволенні іншої частини позову відмовити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та показав, що у будинку його матері він спільно з позивачкою проживали одинадцять років. В період шлюбу вони разом з позивачем придбали за спільні кошти мягкий куток кухонний, зварювальний апарат, бензопилку, а також автомобіль та причіп, які на даний час знаходяться у його користуванні. Згоден на поділ цього майна, а також на 2 000.00 грн, які він надав матері на придбання блоків для будівництва господарського приміщення. В іншій частині проти позову заперечив. Зазначає, що зазначені позивачем у позовній заяві ціни на майно є завищеними, він погоджує тільки вартість причіпа в сумі 4000.00 грн. Також уточнив, що диван, як про це повідомив суду його представник, вони спільно з відповідачем у період шлюбу не придбавали. Шафу-купе, диван також купувала мати. Також мати йому говорила, що придбавала доїльний апарат. Лісоматеріал був у матері в наявності, а компютер був придбаний до весілля з позивачкою. Після розірвання шлюбу позивач забрала два ліжка для дорослих, придбані за спільні кошти. Зі слів матері йому відомо, що вона придбавала пластикові вікна за свої гроші, вона замінила вхідні двері, придбала за власні кошти пральну машину та телевізор плазмовий. Заперечив той факт, що ремонт у будинку проводився за їх з позивачем спільні кошти та стверджує що такий проводився за кошти матері. При проведенні ремонту в будинку він не був присутній, скільки будівельних матеріалів та якого саме було використано при цьому, він не знає. Самочинну добудову до повітки здійснювали він і його рідний брат для матері та за її кошти. Один день допомагали батько та брат позивача. Особисто він давав кошти на блоки для вказаного господарського приміщення в сумі 2 000.00 грн. Гроші на банківський рахунок позивача він не пересилав та не бачив, щоб вона вирощувала по 30 поросят. При вирішенні стору поклався на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що у будинку, який належить їй на праві власності, проживала вона з чоловіком, син з невісткою та двоє внуків. Вона з чоловіком спочатку займали дві кімнати будинку, а згодом вона сама займала одну відокремлену кімнату. Молода сімя займала кімнати, у яких було шестеро вікон. На придбання вікон вона дала 12 500.00 грн, 6 000.00 грн дала за двері і за роботу по їх встановленню, хоча докази такої обставини у неї відсутні. Також на на придбання доїльного апарату вона дала 100 доларів США, за власні кошти придбала пральну машину, телевізор у 2012-2014 роках. За її кошти також придбана шафа-купе у магазині в смт. Рокитне. Уточнила, що спочатку пральна машина була придбана позивачем у 2012 році, а у 2013 році продана нею невідомо кому і після чого вона сама за власні кошти придбала нову машину, документи на яку в неї відсутні. Господарське приміщення будували її обидва сини [PERSON] і [PERSON] у 2015 році. При будівництві один раз допоміг батько та брат позивача, за що йому були заплачені кошти. Для будівництва вона придбала за власні кошти гранвідсів за 400.00 грн, пісок за 300.00 грн та 12 мішків цементу. Дошки та шифер у неї були вдома. Три упаковки блоків купив син за власні кошти. Бутовий камінь для будівництва не придбавався та не використовувася. У її будинку провели такі ремонтні роботи: підбили стелю гіпсокартоном на металеве обриштування, стіновий гіпсокартон не встановлювався. Із кусків гіпсокартону, що залишалися із стелі, зробили дві арки. Також у будинку переклеїли шпалери та в одній кімнаті застелили підлогу лінолеумом. Вода холодна та гаряча до будинку були підведені, туалет також був. Одноразово ставили шість вікон, а через півроку ще двоє. Син з невісткою за її згодою переклеїли у себе в кімнаті шпалери та підбили стелю. На ці роботи вона трохи давала їм грошей. В себе в кімнаті та в кімнатах спільного користування вона робила ремонт за свої кошти. Також вона облицювала кахельною плиткою стіни у веранді та котельному приміщенні. На придбання всього гіпсокартону, а це пять чи шість листів, вона давала гроші невістці, яка власне його і придбавала. Яка сума коштів була при цьому витрачена, вона не памятає. Проведений у будинку ремонт не вважає капітальним. Заслухавши у судовому засіданні сторін спору, їх представників, третю особу, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши отримані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони спору з 24.11.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, повторно виданим Рокитнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області ( а.с.7 зворот). Від шлюбу сторони спору мають двох малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] (а.с. 77-78). Протягом шлюбу сторони спору проживали у житловому будинку [ADDRESS] , який належить на праві власності третій особі у справі (матері відповідача) [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (а.с. 27) та копією технічного паспорта на житловий будинок (домоволодіння) на імя останньої (а.с.28-31). За час перебування у шлюбі сторонами спору за спільні кошти було придбано рухоме майно, яке вини визнають спільним майном подружжя, а саме: легковий автомобіль марки "GEERY", д.н.з. [NUMBER] , 2014 р.в. та причіп легковий-В марки "ПВА" модель 1, д.н.з. [NUMBER] , 2007 р.в., які зареєстровані на відповідача у справі [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки "GEERY", д.н.з. [NUMBER] та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу причіпа-В, марки "ПВА", д.н.з. [NUMBER] (а.с. 8), мягкий куточок кухонний, зварювальний апарат, бензопилу. Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 03.12.2018, яке набрало законної сили 01.01.2019, шлюб сторін спору розірвано (а.с. 124). Викладені обставини, визнаються учасниками справи, а також встановлені судовим рішенням у цивільній справі. Вартість майна, яке сторони визнали спільним майном подружжя, а також іншого майна, яке позивач вважає таким та яке просить поділити між ними, сторонами спору не погоджена, окрім вартості причіпа легкового-В, марки "ПВА", модель 1, д.н.з. [NUMBER] , 2007 р.в., вартість якого ним погоджена в сумі 4000.00 грн. Будь-яких доказів вартості вказаного майна позивач суду не надала. Отже, сторони не дійшли згоди щодо умов поділу між ними рухомого майна, вартість останнього на час розгляду спору судом залишається бути не визначеною. Заявляти клопотання про проведення товарознавої експертизи для визначення вартості спільно нажитого майна позивач відмовилася. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України судом розяснено позивачу наслідки невчинення нею такої процесуальної дії. Також судом встановлено, що відповідачем у справі під час перебування сторін у шлюбі було витрачено із сімейного бюджету 2 000.00 грн на придбання блоків для здійснення власником домоволодіння [ADDRESS] , тобто матірю відповідача, самочинної прибудови до належного їй господарського приміщення. Викладені встановленні судом обставини спору окрім названих доказів підтверджуються також іншими отриманими у справі доказами, якими є: ? Копія паспорта на ім`я позивача [NUMBER] , виданого 16.01.2008 Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області (а.с.6-7); ? Копія повторного свідоцтва про шлюб сторін спору серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рокитнянського районного управління юстиції у Київській області ( а.с. 7 зворот); ? Копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на імя [PERSON] , яким є автомобіль марки "GEERY" чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] , 2014 року випуску, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , яким є причіп-В червоного кольору, марки "ПВА", д.н.з. [NUMBER] ( а.с. 8); ? Копія свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] від 09.01.1984 на ім`я [PERSON] ( а.с. 27); ? Копія технічного паспорта на житловий будинок (домоволодіння) [ADDRESS] (а.с.28-31); ? Копія довідки (виписки з домової книги про склад сімї та прописку) № 4694 від 29.10.2018, видана виконавчим комітетом Рокитнянської селищної ради Київської області на імя [PERSON] . Зі змісту довідки вбачається, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] , на житловій площі будинку є зареєстрованим та проживають два сини - [PERSON] , [PERSON] та внук [PERSON] (а.с. 32); ? Копії свідоцтв про народження дітей сторін спору: серії [NUMBER] , виданого 27.05.2008 відділом РАЦС Рокитнянського районного управління юстиції Київської області на імя [PERSON] , [INFO] та серії [NUMBER] , виданого 05.04.2011 відділом РАЦС Рокитнянського районного управління юстиції Київської області на імя [PERSON] , [INFO] (а.с. 77-78); ? Копія рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 03.12.2018 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 01.01.2019 ( а.с. 124); ? Показання у судовому засіданні свідка [PERSON] в тім, що позивач у справі доглядала за дітьми та вела підсобне господарство. Спільно з чоловіком вони робили ремонт у будинку: переклеїли шпалери у своїх кімнатах, купували мебель, стелю переробили з гіпсокартону, зробили міжкімнатну арку, поміняли пластикові вікна. За чиї кошти проводився ремонт, сказати не може. Вона приїжджала до позивача і бачила ремонти, і остання їй розказувала що це вони робили з чоловіком, а не свекруха. Зі слів батька позивача їй відомо, що він із меншим своїм сином проводили будівельні роботи по будівництву повітки. За чий рахунок проводились будівельні роботи їй також не відомо. Зі слів позивача за спільні з чоловіком кошти вони придбали ліжко, диван, шафу. ? Показання у судовому засіданні свідка [PERSON] в тім, що в будинку [PERSON] він робив ремонт, а саме: підбивав гіпсокартоном стелю, робив відкоси із гіпсокартону у приміщенні будинку, робив арку, шпаклював та фарбував гіпсокартон, клав плитку у котельні. На стелю було використано десь біля двадцяти листів гіпсокартону, від пятдесяти до ста штук металевих профілів довжиною три метри кожен. За всі проведені роботи із ним розраховувалась позивач, заплативши йому приблизно пять-шість тисяч гривень. Будівельні матеріали теж придбавала позивач. За чиї кошти вони придбавалися позивач йому не говорила йому. Коли він проводив ремонт у кімнаті третьої особи у справі, то не може сказати хто з ним розраховувався. ? Показання у судовому засіданні свідка [PERSON] в тім, що житловий будинок, де жили сторони спору, належить [PERSON] .. Вони разом жили та робили разом у ньому ремонт. Їй [PERSON] говорила, що вікна і двері заміняла у будинку вона, а позивач - що це робила вона. Вони обоє робили ремонт, а хто з них платив гроші, їй невідомо. ? Показання у судовому засіданні свідка [PERSON] в тім, що ремонтні роботи в житловому будинку проводили позивач та третя особа у справі разом. Під час проведення ремонту їй Меланія говорила, що вона оплачує ремонт, а Марія - що вона платить. З приводу заміни вікон вони говорили їй те саме. Хто будував господарські приміщення їй невідомо. ? Показання у судовому засіданні свідка [PERSON] , який являється рідним братом позивача, в тім, що його сестра з чоловіком будували сарай за місцем свого проживання по [ADDRESS] , орієнтовним розміром 20х6метрів. Він клав стіни із блоків, в якій кількості були придбані блоки йому невідомо. Стіни будувалися на фундаменті, який уже був побудований із цементу та гранвідсіву. Перекриття господарського приміщення він не робив, але пізніше бачив, що воно було із шиферу. Крім сестри та її чоловіка у будинку проживали їх діти та матір відповідача. Проживали вони у будинку її чоловіка. На прохання сестри він допомагав по будівництву, за роботу йому не оплачувались гроші. На його думку вони за свої гроші купували матеріали для будівництва. Йому відомо, що вони проводили ремонтні роботи у двох кімнатах, де переклеїли шпалери, замінили двері, вікна на пластикові, клали плиту. За лінолеум йому нічого не відомо, хто проводив ремонтні роботи, йому також невідомо. На його думку його сестра із чоловіком робили ремонти за свої кошти, тому що вони разом проживали. За чиї саме кошти проводився ремонт, Меланія йому не розповідала. Також йому відомо, що ними спільно придбавалися меблі: диван, ліжко, шафа-купе та пральна машина. Телевізор у будинку був, хто його купував не знає, якого кольору були меблі не памятає. Подружжя вело підсобне господарство, тримали поросят, птицю, корову. Відповідач довго був на роботі, тому хазяйством займалася позивачка та матір відповідача. Йому відомо, що у них був доїльний апарат, за чиї кошти він був придбаний йому не відомо. Що позивач забрала із собою після розірвання шлюбу йому також невідомо. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі поданих учасниками справи та витребуваних судом доказів (ст.12 ЦПК України). Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються розподілу спільного майна подружжя та мають регулюватися положеннями ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 Глави 8 СК України, ст.ст. 325, 368-370, 372 ЦК України. Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.07 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З огляду на названі вимоги закону та встановлені обставини спору суд приходить до висновку, що спільним майном подружжя, яке являється об`єктом спільної сумісної власності, є предметом стору та підлягає поділу між сторонами спору, є легковий автомобіль марки "GEERY" чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] , 2014 року випуску, причіп легковий-В червоного кольору, марки "ПВА", модель 1, д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску, мягкий куточок кухонний, зварювальний апарат та бензопила. Вказана обставина визнається сторонами спору, сумнівів щодо достовірності останніх та добровільності її визнання сторонами суд не вбачає, а тому вона не підлягає доказуванню відповідно до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України. Статті 69-70 згаданого Кодексу визначають, що дружина, чоловік мають право на поділ такого майна незалежно від розірвання шлюбу і що у разі такого їх частки визнаються рівними. Способом розподілу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності стаття 71 цього Кодексу визначає розподіл в натурі. З огляду на положення ст. 364 ЦК України поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Саме така правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. справа N 755/20923/14-ц, застосування якої відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим. Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Разом з тим, рухоме майно, яке підлягає поділу і яке є неподільним, суд позбавлений можливості розділити між сторонами спору в натурі, оскільки на час розгляду спору грошова вартість останнього не визначена. Суд позбавлений можливості самостійно вирішити вказане питання, оскільки для зясування вказаних обставин необхідні спеціальні знання. Висновків щодо вартості спірного майна матеріали справи не містять. Від призначення у справі судової товарознавчої експертизи на предмет визначення вартості вказаного майна відповідно до наявного у матеріалах справи клопотання позивач відмовилася, незважаючи на розяснення судом наслідків відмови від вчинення такої процесуальної дії. З приводу поділу причіпа легкового-В червоного кольору, марки "ПВА", модель 1, д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску, вартість якого погоджена сторонами спору в сумі 4000.00 грн, суд зазначає наступне. За приписами статті 70 вказаного Кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, тощо допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (чч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України). Положеннями статті 365 ЦК України передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Причіп сторін спору відноситься до неподільних речей. Поряд з тим, в судовому засіданні жодна із сторін спору не порушувала перед судом клопотання та не виявляла бажання сплатити на депозитний рахунок суду в рахунок відшкодування матеріальної компенсації вартості частки іншої сторони у вказаному майні відповідну грошову суму. Враховуючи принцип диспозитивності, визначений ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд позбавлений можливості вирішити питання реального поділу вказаного майна між сторонами спору, а саме: про присудження його одному з колишнього подружжя та стягнення на користь другого з подружжя відповідної грошової суми та на визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишення майна у їх спільній частковій власності. У судовому засіданні відповідачем визнано обставину витрати із спільного сімейного бюджету 2000.00 грн., на придбання будівельних матеріалів які визнав відповідач на придбання будівельних матеріалів для будівництва добудови до господарського примішення, розташованого на належній третій особі у справі земельній ділянці. Разом з тим, роподілити між сторонами суму вказаних коштів суд позбавлений можливості, з огляду на зміст заявлених позивачем позовних вимог. Щодо іншого майна, яке позивач вважає спільним майном подружжя і яке за її переконанням підлягає поділу, а саме будівельних матеріалів, з яких здійснена самочинна прибудова до належного третій особі у справі господарського приміщення, на суму 20 000.00 грн, металопластикових вікон у будинку третьої особи вартістю 17 200.00 грн, вхідних дверей до останнього вартістю 8 000.00 грн, пральної машини вартістю 7 000.00 грн, телевізора плазмового вартістю 8 000.00 грн, шафи-купе темно-коричневого кольору вартістю 8 500.00 грн, комп`ютера вартістю 7 000.00 грн, доїльного апарата вартістю 6 500.00 грн, будівельних матеріалів на проведення капітального ремонту житлового будинку третьої особи на суму 60 000.00 грн., слід зазначити, що у суду відсутні підстави вважати, що останнє є обєктом спільного майна подружжя та підлягає поділу з огляду на таке. Нормами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обовязок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію що предмета доказування. Усупереч наведеним законодавчим приписам позивачем не додано належних, допустимих та достатніх доказів, які б засвідчували, що перелічене вище майно дійсно придбавалось сторонами за час шлюбу, зокрема, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя або набуті спільною працею подружжя, тоді як відповідач проти таких обставин заперечує. Покази у допитаних у судовому засіданні свідків зі сторони позивача та відповідача не дають суду підстав вважати про наявність вказаних обставин та не спростовують при цьому заперечень сторони відповідача та показань у судовому засіданні третьої особи. Жоден із вказаних свідків не не вказав однозначно на існування вказаних обставин, зокрема, щодо часу придбання будівельних матеріалів та виконання будівельних робіт, їх конкретного переліку та вартості, походження витрачених на це коштів. Та й сама позивач, як вбачається із перебігу її показань у судовому засіданні, здебільшого не могла надати вичерпні відповіді щодо таких обставин. Суд не приймає до уваги як доказ в обгрунтування заявлених позовних вимог надану позивачем копію документа, що міститься на аркуші справи 10. При цьому суд виходить із наступного. Відповідно до положень статтей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і останні можуть встановлюватися в тому числі письмовими засобами. Поряд з цим, законодавець визначив, що такі докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Також такі докази мають бути допустимими (Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування), достовірними (на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи) та достатніми (Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання). Як вбачається зі змісту вказаного письмового доказу, останній виданий фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Разом з тим, відповідно до положень ч.8 ст.19 ГК України, (в редакції, що була чинною на дату складення такого документа - 05.08.2016) на останнього покладався обовязок вести первинний облік результатів своєї роботи. На це вказують і положення ч. 1 ст. 9 Закону від 16.07.99 р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Відповідно до положень пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм (пункт 2.7 Положення). Додаткові вимоги до порядку створення первинних документів про касові і банківські операції, рух цінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об`єктів майна передбачаються іншими нормативно-правовими актами (пункт 2.8 Положення). Так, згідно з п. 11 ст. 8 Закону про захист прав споживачів під час продажу товару/послуг продавець зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу. Згідно з п. 2 ст. 3 Закону про РРО суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) під час продажу товарів (надання послуг), зобов`язані видавати особі, яка отримує або повертає товар (послугу), розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції. Таким відповідно до положень абз.15 ст.2 вказаного Закону може бути: ?касовий чек (якщо єдинник зобов`язаний чи за власним бажанням використовує РРО); ?товарний чек (якщо РРО та/чи РК не застосовується); ?розрахункова квитанція (якщо застосовується РК). Може бути таким і прибутковий касовий ордер право на виписування якого підтверджується, зокрема, листом НБУ від 22.11.2005 р. №11-113/3961-11591. Чинним законодавством не передбачені будь-які типові документи для оформлення операцій з надання (отримання) послуг. Як правило, таким документом є акт наданих послуг. Наразі, позивачем не подано суду доказів існування такого акту, який би відповідно засвідчував факт надання ФОП [PERSON] позивачу у справі послуг по встановленню семи металопластикових вікон в будинку [ADDRESS] . Викладене викликає сумніви щодо такої обставини, які не спростовують інші отримані у справі докази. За викладеного суд приходить до висновку, що наданий стороною позивача вказаний письмовий доказ (а.с. 10) не є належним та допустимим доказом, а відтак не може слугувати доказом обставини придбання сторонами спору за спільні кошти та встановлення у будинку третьої особи у справі семи металопластикових вікон та до уваги не береться. Інших належних та допустимих доказів такої обставини, які б спростовували доводи відповідача та третьої особи у справі щодо такої обставини, позивачем суду не подано. При ухваленні даного рішення судом також враховується, що всі ремонті та будівельні роботи, половину вартості яких та придбаних на їх проведення будівельних матеріалів, просить відшкодувати позивач, проводилися у домоволодінні третьої особи і що під час розгляду спору по суті судом не отримано належних та допустимих доказів, сукупність яких дозволяла б суду зробити висновок про існування між сторонами спору та третьою особою домовленості з цього питання. Відповідно до положень частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. За викладеного, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожен отриманий у справі доказ зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не грунтується на отриманих у справі доказах та вимогах закону, тобто є необгрунтованим, а тому задоволенню не підлягає. При цьому суд враховує практиу Європейського суд з прав людини, який вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed