Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

ТзОВ "Кредитні ініціативи" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №1193 від 01 серпня 2007 року, відповідно до умов якого, [PERSON] отримала кредит в сумі 50 000 доларів США, які зобов`язувалася повернути в строк та на умовах, що передбачені цим договором. В подальшому, первинним кредитором було відступлено право вимоги за вказаним кредитним договором. Зокрема, ТзОВ "Кредитні ініціативи" набуло право вимоги за кредитним договором №1193 від 01 серпня 2007 року, на підставі Договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, що був укладений між ТзОВ "Кредитні ініціативи " та ПАТ "АКПІБ". [PERSON] неналежно виконувала свої зобов`язання, що виникають з умов кредитного договору, в результаті чого, станом на 22.03.2016 року має прострочену заборгованість за кредитом - 45 711, 08 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 1215946,09 грн., заборгованість по відсотках - 41 868,87 доларів США, що за курсом НБУ становить - 1113740, 06 грн. та пеня - 48 173, 84 доларів США, що за курсом НБУ становить 1281457,19 грн. Тому, просили суд, винести рішення, яким стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі. Представник позивача, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідачки [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у його відсутності та у відсутності відповідачки [PERSON], проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, наведених у запереченні на позов наданому суду 16.03.2017. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні в справі докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та які мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні вказаних позовних вимогах слід відмовити виходячи з наступного. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №1193 від 01 серпня 2007 року, відповідно до умов якого, [PERSON] отримала кредит в сумі 50 000 доларів США, які зобов`язувалася повернути в строк та на умовах що передбачені цим договором. 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ "АКПІБ" відступило ТОВ "Кредитні ініціативи" права вимоги до кредитних договорах укладених між ПАТ "АКПІБ" та фізичними особами. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, на думку позивачів, відповідно до договору про відступлення права вимоги та чинного законодавства покупець в особі ТОВ "Кредитні ініціативи" набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам, включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій, в тому числі і по кредитному договору укладеному між ПАТ "АКПІБ" та відповідачкою. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. До кредитних відносин застосовуються положення, що регулюють відносини позики (ст. ч.2 ст. 1054 ЦК). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Позивач стверджує, що [PERSON] неналежно виконує свої зобов`язання, що виникають з умов кредитного договору, в результаті чого, станом на 22.03.2016 року, має прострочену заборгованість за кредитом - 45 711, 08 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 1215946,09 грн., заборгованість по відсотках - 41 868,87 доларів США, що за курсом НБУ становить - 1113740, 66 грн. та пеня - 48 173, 84 доларів США, що за курсом НБУ становить 1281457,19 грн. Вказану суму заборгованості позивачі просять стягнути у позові. Заочним рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі № 305/1798/13-ц від 07.10.2013 р., яке вступило в законну силу, за позовом кредитора в рахунок погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору № 1193 від 01.08.2007 р. звернуто стягнення на іпотеку: жилий будинок площею 126,7 кв. м. у с. Біла Церква Закарпатської області по вул. Гагаріна, 1, для задоволення вимог кредитора з погашення основного боргу (тіло) кредиту у сумі 45 711,08 дол. США. Судом встановлено, що для задоволення вимог кредитора з погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору № 1193 від 01.08.2007 р. на той же предмет іпотеки (жилий будинок площею 126,7 кв. м. у с. Біла Церква Закарпатської обл., вул. Гагаріна, 1) звернено стягнення виконавчим написом нотаріуса № 1819 від 13.08.2014 р., який знаходиться на виконанні, що підтверджується Постановою про відкриття виконачого провадження № 45740586 від 08.12.2014 р. ВДВС районного управління юстиції Закарпатської області. У даній справі предметом спору також є стягнення з відповідачки за тим же кредитним договором основного боргу по кредиту у сумі 45 711,08 дол. США. Як зазначається у «Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна», лист Верховного суду України від 01.02.2015 р., одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Положення ч. 1 ст. 11 Закону України "Про іпотеку", яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні розяснення (п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням. Суди повинні мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Наявність виконавчого напису нотаріуса за відсутності реального виконання зобов'язання також не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. У разі звернення Іпотекодержателя до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення заборгованості, суд повинен з'ясувати питання виконання виконавчого напису та з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору (п. 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.12 р.). Судом встановлено, що позивачем не обґрунтовано, а матероіали справа не містять доказів, що ним втрачена можливість отримати задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на іпотечне майно, при чому як на виконання рішення суду, так і виконавчого напису. Позивач не обґрунтував жодним доказом, що невиконання прийнятого на користь кредитора рішення суду та вчиненого виконавчого напису нотаріуса про стягнення з відповідача кредитної заборгованості є наслідком обставин, які перешкоджали чи перешкоджають їх виконанню. Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення боргу по основній сумі (тіло) кредиту 45 711,08 доларів США, яка вже стягнута судовим рішенням та виконавчим написом нотаріуса, а вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, тому за відсутності будь-яких доказів того, що кредитор втратив можливість отримати задоволення своїх вимог у зв'язку з обставинами, що унеможливлюють виконання рішення суду та/або виконавчого напису нотаріуса, суд вважає позов в цій частині передчасним. Даючи правову оцінку правомірності вимог про стягнення відсотків за кредитом, суд виходить з наступного. Умовами кредитного договору погоджено кінцевий строк повного повернення кредиту з відсотками за користування ним 01.08.2022 р., а п. 2.4. кредитного договору передбачено обовязок позичальника здійснювати погашення кредиту та процентів за кредитом відповідно до Графіку (додаток № 1 до кредитного договору) - щомісячними (черговими) платежами. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК). Судом встановлено, що у звязку з простроченням відповідачем (позичальником) виконання зобовязань за позовом кредитора про дострокове повернення (стягнення) кредиту, відсотків за користування ним та пені станом на момент звернення до суду заочним рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі № 305/1798/13-ц від 07.10.2013 р., яке вступило в законну силу, за позовом кредитора, а також виконавчим написом нотаріуса № 1819 від 13.08.2014 р., в рахунок погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору звернуто стягнення на іпотеку: жилий будинок площею 126,7 кв. м. у с. Біла Церква Закарпатської області по вул. Гагаріна, 1. Отже, кредитор реалізував передбачене ч.2 ст. 1050 ЦК право вимоги до відповідача про дострокове повне повернення кредиту і відсотків у зв'язку з простроченням позичальником обовязку з повернення кредиту черговими платежами. Задовольняючи вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту, суд своїм рішенням встановив остаточну заборгованість позивачальника по кредиту, що підлягає поверненню та включає основний борг по кредиту, проценти за кредитом і пеню. Стягнута рішенням суду заборгованість позичальника розрахована самим кредитором на час пред'явлення (розгляду) вимоги у суді про дострокове стягнення кредиту, який не висував заперечень проти ним самостійно розрахованої та повністю достроково стягнутої судом основної суми кредиту, відсотків та пені. Правовими наслідками порушення зобов'язання є зміна умов зобовязання (ст. 611 ЦК). Внаслідок прострочення позичальником виконання зобовязання зі сплати чергових платежів в погашення кредиту та звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення кредиту відбулася зміна умов кредитного зобовязання. Предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту, тобто стягнення як простроченої заборгованості по кредиту, строк виконання зобовязання з повернення якого наступив, так і поточної заборгованості, строк виконання зобовязання з повернення якого не наступив (залишку по кредиту), кредитор тим самим змінив основне зобовязання, зокрема, кінцевий строк договору з повернення кредиту. Зміна кредитором зобовязання зумовила зміну правовідносин в частині припинення зобовязання позичальника з подальшої сплати щомісячних (чергових) платежів з погашення кредиту і відсотків після прийняття судового рішення про дострокове повернення кредиту і відсотків. Рішення суду за результатами розгляду спору між кредитором і позичальником у звязку з реалізацією останнім права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, виступає підтвердженням зміни правовідносин, що ґрунтуються на кредитному договорі, в силу якого кредитор має право, а позичальник зобовязаний достроково повернути кредит і сплатити відсотки. При цьому, судове рішення про дострокове стягнення з позичальника заборгованості за відсутності його реального виконання не свідчить про повне припинення договірних правовідносин. Після прийняття судом рішення про дострокове стягнення кредиту припиняється обовязок позичальника з подальшої оплати чергових платежів з погашення кредиту, замість якого виникає зобовязання з дострокового погашення заборгованості, яка включає основний борг по кредиту, проценти і пеню на час предявлення (розгляду) вимоги у суді про дострокове стягнення кредиту, а отже невиконані зобовязання між сторонами продовжуються. Дострокове стягнення судом кредиту не звільняє позичальника від відповідальності зі сплати коштів, передбачених ст. 625 ЦКУ. Предявлення кредитором у суді вимоги до позичальника про повне дострокове повернення кредиту та сплати відсотків, яка задоволена судом, фактично є односторонньою відмовою кредитора від подальшого знаходження кредитних коштів у користуванні позичальника, а тому нарахування та стягнення відсотків та неустойки (пені) на підставі кредитного договору - є безпідставне. Дострокове стягнення кредиту дозволяє стверджувати, що строк виконання договору настав та у кредитора відсутнє право на нарахування відсотків за кредитом після ухвалення рішення про дострокове повернення кредиту, оскільки нарахування відсотків за кредитом поза межами дії договору ні договором, ні законодавством - не передбачено. Отже, наявність судового рішення про дострокове стягнення кредиту, незалежно від його реального виконання, дозволяє стверджувати, що строк виконання основного зобов'язання (договору) є таким, що настав, відбулася зміна кредитного зобов'язання, зокрема, припинилися обовязки позичальника з погашення кредиту щомісячними платежами, сплати відсотків за кредитом і пені, та виникло зобов'язання з повного дострокового повернення кредиту та відсотків на час пред'явлення (розгляду) вимоги у суді про дострокове стягнення кредиту, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Діяльність банків та інших фінансових установ з надання кредитів є підприємництвом, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України (ГК) є господарською діяльністю з метою одержання прибутку. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК). Проценти (відсотки), які банк або інша фінансова установа отримує за користування кредитом, є їх прибутком (доходом) та показником фінансових результатів їх господарської діяльності (ст. 1054 ЦК, ст. ст. 42, 142 ГК). Згідно статей 1, 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16.09.1999 р. (далі - Закон № 996), який поширюється на всіх створених відповідно до законодавства України юридичних осіб, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством, бухгалтерський облік та фінансова звітність грунтуються на таких основних принципах як нарахування та відповідність доходів і витрат, для чого доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повннні бути складені під час здійснення господарської операції. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (ст. ст. 1, 9 Закону № 996, "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95 р.) Згідно "Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України", затверджених Постановою правління НБУ № 255 від 18.06.2003 р. /Правила/, що визначають метадологічні засади відображення в бухгалтерському обліку інформації про доходи і втрати та порядок застосування основних принципів бухгілтерського обліку та фінансової звітності доходів під час їх виникнення незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів, у результаті використання активів банку іншими сторонами доходи визнаються у вигляді процентів. Проценти визнаються у тому звітному періоді, до якого вони належать, та розраховуються виходячи з бази їх нарахування та строку користування такими активами (п. п. 1.2, 1.5 Правил). Визнані банком доходи відображаються у бухгалтерському обліку із застосуванням принципу нарахування. Разом з цим бухгалтерський облік нарахованих доходів (процентів) здійснюється не рідше одного разу на місяць за кожною операцією (договором) окремо (глава 1. розділ ІІІ, п. 1.1 Правил). Зазначене узгоджується з умовами п. 3.2, 3.3 кредитного договору, що проценти за користування кредитом нараховуються кредитором в останній робочий день поточного місяця за період з першого по останній день поточного місяця. Виходячи з вищевказаних норм законодавства та умов кредитного договору, якщо кредитором під час здійснення господарської діяльності з надання кредитів (кредитного договору) нараховуються проценти, нарахування процентів обов'язково повинно відображатися в первинних документах бухгалтерського обліку, які фіксують факт господарської операції з нарахування відсотків та повинні складатися під час її здійснення - не рідше одного разу на місяць за кожною операцією (договором) окремо. Суд також враховує правові висновки ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ щодо документів, які підтверджують наявність кредитної заборгованості (ухвала ВССУ від 15.06.2011 р. у справі № 6-4882св11): «Відповідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку цієї статті, які встановлюють розмір заборгованості». Аналогічно вказаним висновкам у п. 10 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій (лист ВССУ від 07.02.2014 р.) зазначається, що належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, можуть бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже, виходячи з вищевказаних норм законодавства та умов кредитного договору, належними та достатніми доказами фактичного нарахування відсотків за користування кредитом в установленому законом порядку є первинні документи бухгалтерського обліку кредитора, які фіксують факт господарської операції з нарахування відсотків та складені під час її здійснення за кожною окремим кредитним договором. Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості відповідачки по відсотках за кредитом у сумі 41 808,87 дол. США, за твердженнями позивача, нарахованих за час користування кредитом станом на 22.03.2016 р. Позивач є юридичною особою, яка зобов'язана вести бухгалтерський облік своєї господарської діяльності у порядку, встановленому законодавством України. Проте, як вбачається зі справи, позивачем не надано належних та достатніх доказів фактичного нарахування в юридичному значенні заявлених до стягнення відсотків та їх відображення у документах бухгалтерського обліку у порядку, встановленому вищевказанми нормами законодавства. Наданий позивачем розрахунок заборгованості суд вважає не належним і не достатнім доказом наявності заборгованості у відповідача по відсотках, оскільки такий розрахунок складається у довільній формі, може неодноразово змінюватися за власним розсудом без правових наслідків такого та не відповідає ознакам первинного документа в розумінні законодавства, зокрема, містить дані, обчислені з 17.12.2012 р. по 22.03.2016, в той час як однією з обовязкових ознак первинних документів згідно законодавства, що узгоджується з умовами кредитного договору, є їх складання саме під час здійснення нарахування відсотків - щомісячно. Крім того, суд звертає увагу, що розрахунок здійснений лише з 17.12.2012 р., в той час як до стягнення заявлені відсотки за весь час користування кредитом з 2007. При цьому, суд враховує, що згідно розділу 8 наданого позивачем договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 між ним і ЗАТ «АКПІБ», договором передбачено обовязок первісного кредитора передати новому кредитору усі документи, що підтверджують право вимоги до боржників, що відступається за цим договором. 11.04.2017 Ухвалою суду в порядку ст. 137 ЦПК України у позивача витребувано первинні документи бухгалтерського обліку первісного кредитора (ЗАТ "АКПІБ" ) і ТОВ "Кредитні ініціативи", що підтверджують нарахування і відображення у бухгалтерському обліку доходу у вигляді відсотків, нарахованих по кредитному договору №1193 від 01.08.2007 р. між [PERSON] та ЗАТ "АКПІБ" за весь час користування кредитом. Позивачем не виконано вимоги суду та не надано належних доказів фактичного нарахування доходу у вигляді відсотків, за твердженнями позивача, нарахованих по кредитному договору між [PERSON] та ЗАТ "АКПІБ" за весь час користування кредитом, а надані позивачами документи на виконання вищевказаної ухвали, суд не бере до уваги оскільки вони є нечитаємими. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК). Даючи правову оцінку вимог про стягнення пені, суд виходить з наступного. Пенею є грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пеня обчислюється у відсотках від суми неналежно виконаного зобов'язання (ст. 549 ЦК). Судом встановлено, що умовами кредитного договору передбачено обовязок позичальника здійснювати погашення кредиту та процентів за ним відповідно до Графіку погашення частинами (щомісячними платежами). Оскільки умовами договору (Графіком) встановлені окремі самостійні зобов'язання (щомісячні платежі), які деталізують загальний обов'язок позичальника повернути кредит частинами, тому право кредитора вважається порушеним з моменту порушення позичальником зобовязання зі сплати кожного чергового щомісячного платежу. Після прийняття судом рішення про дострокове стягнення кредиту припиняється обовязок позичальника з подальшої оплати чергових платежів з погашення кредиту та виникає зобов'язання з дострокового повернення кредиту в повному обсязі, а відтак у кредитора відсутні правові підстави для нарахування пені за прострочення припиненого зобовязання зі сплати щомісячних платежів і право кредитора в такому випадку порушеним бути не може. Нарахування пені на суму заборгованості, стягнутої рішенням суду, законодавством не передбачено. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed