Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

До суду 19.09.2019 року надійшов позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , третя особа: Одеська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння у [PERSON] : нежитлового приміщення підвалу загальною площею 73,5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення [PERSON] , скасування записів про державну реєстрацію права власності права власності на нежитлове приміщення підвалу (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 646682951101, номер запису 9840401) із закриттям розділу реєстрації права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що нежитлове приміщення загальною площею 73,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління якими здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області». Згідно переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» до комунальної власності областей передавався весь житловий та нежитловий фонд. Позивач вважає, що [PERSON] не є законним власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з огляду на наступне. В 2007 році громадянка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на нежитлове приміщення - підвал, який розташований за адресою: [ADDRESS] , площею 73,5 кв.м., посилаючись на те, що на праві власності вона володіє квартирою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 2002 року, яке було зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 20 січня 2003 року. Указане допоміжне приміщення знаходиться під квартирою позивачки. Протягом тривалого часу [PERSON] користувалася та володіла спірним приміщенням. Її сусіди та співвласники житлового будинку по [ADDRESS] надали згоду на надання їй у власність вказаного приміщення - підвалу. Заочним Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02березня 2007 року №2-4023/07, позовну заяву [PERSON] задоволено у повному обсязі. Постановою Одеського апеляційного суду від 10.04.2019 року (номер провадження 22-ц/813/1514/19), заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2007 року скасовано та ухвалено нову постанову, де у позові [PERSON] про визнання права власності на нежиле приміщення - відмовлено. 12.04.2007 року [PERSON] зареєструвала право власності на об`єкт за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, а саме справа №2-4023/07 від 02.03.2007 року. 04.09.2007р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 73,5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 25.05.2011р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 73,5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 15.11.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 73,5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2015 р. останнім власником спірного майна зазначено [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідно до постанови ВСУ від 17.12.2014 року згідно з положеннями статті 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положенням зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Ухвалою суду від 23.09.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду на 08.11.2019 року. Ухвалою суду від 23.09.2019 року заяву представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено. Забезпечено позов до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 11.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представником позивача надана заява про проведення судового засідання 18.05.2020 року без його участі, на задоволені позовних вимог наполягає. У судовому засіданні представник відповідача не з`явився, але надав відзив на позов, у якому вважає позов необґрунтований та просить у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи у судове засіданні не з`явився. У зв`язку з ухваленням постанови КМ України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», за яким з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року в Україні вводиться карантин, з огляду на заяву Голови Ради суддів України щодо карантинних заходів від 11.03.2020 року та звернення Міністра охорони здоров`я України від 15.03.2020 року, постановою КМ України від 25.03.2020 року №239 карантин продовжено до 24 квітня 2020 року, постановою КМ України від 22.04.2020 року №291 карантин продовжено до 11 травня 2020 року та постановою КМ України від 04.05.2020 року №343 карантин продовжено до 22 травня 2020 року, розгляд справи проводиться за відсутність сторін. Суд, розглядаючи у судовому засіданні цивільну справу, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків: Предметом позовних вимог є нежитлове приміщення підвалу загальною площею 73,5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Таким чином позов є речово-правовим, його вимоги звернено до суду , який на думку позивача повинен підтвердити і захистити його право власності (комунальної) на спірне майно та про усунення перешкод у його користуванні. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно відповідно до ст.29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 317, 319, 321, 327 ЦК України та захист порушених прав позивача з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України. В 2007 році громадянка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на нежитлове приміщення - підвал, який розташований за адресою: [ADDRESS] , площею 73,5 кв.м., посилаючись на те, що на праві власності вона володіє квартирою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 2002 року, яке було зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 20 січня 2003 року. Указане допоміжне приміщення знаходиться під квартирою позивачки. Протягом тривалого часу [PERSON] користувалася та володіла спірним приміщенням. Її сусіди та співвласники житлового будинку по [ADDRESS] надали згоду на надання їй у власність вказаного приміщення - підвалу. Заочним Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2007 року №2-4023/07, позовну заяву [PERSON] задоволено у повному обсязі. Постановою Одеського апеляційного суду від 10.04.2019 року (номер провадження 22-ц/813/1514/19), заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2007 року скасовано та ухвалено нову постанову, де у позові [PERSON] про визнання права власності на нежиле приміщення - відмовлено. 12.04.2007 року [PERSON] зареєструвала право власності на об`єкт за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, а саме справа №2-4023/07 від 02.03.2007 року. Таким чином судом встановлено, що 12.04.2007 року [PERSON] зареєструвала право власності на об`єкт за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, а саме справа №2-4023/07 від 02.03.2007 року. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно судом встановлено, що 04.09.2007р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, р.7-2760, посвідчений Першою Одеською державною нотаріальною конторою, об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 25.05.2011р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, р.№ 307, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 15.11.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу р.№ 2060, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горда І.В., об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 28.05.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу р.№ 423, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горда І.В., об`єктом якого було нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 21668444 від 28.05.2015р. Позивач обґрунтовує своє право на позов, наявністю у нього права власності на нежитлове приміщення пл..73,5 кв .м. за адресою: [ADDRESS] згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» що прийнято у відповідності до Законів УРСР ,,Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", ,,Про власність", Постанови КМУ №311 від 05.11.1991р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)». До суду також надана копія договору оренди від 04.02.2000 №2, укладений між Представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради) та Одеською обласною організацією Спілки художників України. Згідно з п.1.1. предметом вказаного договору оренди є користування нежитловим приміщенням 173 загальною площею 9523,5 кв.м. з метою розміщення творчих майстерень. Будь-яких інших документів в підтвердження права власності на вищевказаний спірний об`єкт позивачем суду не надано. При цьому суд зазначає, що з наданих ксерокопій не вбачається взаємозв`язок нежитлового приміщення з майном Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Саме лише посилання на зазначені рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», копії інформаційної довідки з держреєстрів, положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради та інших доданих до позовної заяви документів, на думку суду є недостатніми доказами на підтвердження права власності. У своєму позові позивач посилається на норми ст.ст. 387, 388 ЦК України як власника майна. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий пред`явленням віндикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають прав витребувати майно від добросовісного набувача. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст.327 ЦК). Згідно з ст.143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. В ст.1 закону «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 №280/97-ВР визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до п.31 ст.26 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення. Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК). Згідно з ст.190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. До об`єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст.ст.331, 376). Згідно із законом №2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст.4). Відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1.07.2004 №1952-ІV об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст.5). Визначення «житловий будинок», «квартира», «садиба» містяться у гл.28 ЦК. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями стст.182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом №1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання й підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.2). Положення ч.2 ст.331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст.182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Відповідно до ч.3 ст.3 закону №1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація. Згідно ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції Закону від 11.02.2010р. №1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до Закону. Державна реєстрація правочинів щодо нерухомості з 01.01.2013р. зазначеним законом скасована. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі N 6-251цс15. Виходячи з викладеного судом встановлено, що відповідач набув право власності на спірне приміщення на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу з гр. [PERSON] , якій у свою чергу це приміщення передано за договором купівлі-продажу від [PERSON] , яка в свою чергу отримала спірне приміщення від [PERSON] за нотаріально засвідченим договором купівлі-продажу. [PERSON] набув право власності на спірне майно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу з [PERSON] , а до цього [PERSON] зареєструвала право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі рішення суду від 02.03.2007р. у справі №2-4023/07, яке було чинне на момент укладення всіх перелічених договорів та скасоване постановою суду апеляційної інстанції 10.04.2019р. З огляду на те, що зареєстроване право власності за [PERSON] було на підставі виконання судового рішення, то вирішення питання про правомірність такої реєстрації безпосередньо залежить від законності судового рішення, і від дотримання вимог, передбачених законодавством. Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада. Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, Одеська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Одеси права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст..321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України). На думку суду, за змістом зазначеної норми таким випадком вибуття майна з володіння власника поза його волею може бути рішення суду, ухваленого щодо цього майна. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. При цьому, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018, № 522/2110/15-ц|14-247цс18, дійшла висновку, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає незастосовним сформульований у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі N 916/2129/15 (N 3-604гс16) висновок Верховного Суду України про те, що позовна давність не поширюється на правовідносини, пов`язані з витребуванням майна за статтею 388 ЦК України. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що для забезпечення єдності судової практики вона вже відступила від вказаного висновку Верховного Суду України (див. пункт 42 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі N 362/44/17). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (ст. 2 ЦПК). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Судом у справі встановлено, що починаючи з 02 березня 2007 року різним виконавчим органам і структурним підрозділам Одеської міської ради було достеменно відомо та підтверджено той факт, що спірне нежитлове приміщення перебуває у власності [PERSON] , оскільки Одеська міська Рада була учасником справи №2-4023 в якості відповідача. Копія наданого суду заочного рішення від 02.03.2007 у справі №2-4023/07 містить відтиск штемпелю вхідної кореспонденції КП «ОМБТІ та РОН» з вх. №930 від 03.04.07р. В позовній заяві зазначається, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради. Згідно п. 1.1. Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - Департамент), затвердженого рішенням Одеської міської ради №2752-VI от 19.02.2013г. Департамент є виконавчим органом Одеської міської ради. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави суду зробити висновок про те, що позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. При цьому трирічний строк позовної давності розповсюджується і на вимоги про витребування майна у порядку ст.ст. 387 та 388 ЦК України. Такий висновок, погоджується з висновками Великої Палати Верховного суду, у постанові від 20 листопада 2018 року, у справі № 907/50/16. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Dacia S.R.L." проти Молдови" від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява N 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 686/24958/18 (провадження № 61-10799св19) зазначив, що віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника. Згідно принципу реєстраційного підтвердження володіння, який широко застосовує у своїй практиці Велика Палата Верховного Суду особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном ( possessio ) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку. На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність. Згідно п 4. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова Пленуму №5) відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини третьої статті 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов`язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом про право на це майно. Разом із тим під час розгляду справи за таким позовом суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов`язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов`язки сторін. Згідно п. 23 Постанови Пленуму №5 відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Майно, що є предметом витребування, повинно відповідати індивідуальним ознакам, якими воно було наділене в період володіння позивачем. Згідно з листом Верховного Суду України від 01.07.2013р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна. Рішенням Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25 листопада 1991 року №266-ХХІ затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування і районів області. Згідно з переліком майна, визначеним у додатку №2 до вказаного вище рішення, у власність Одеської міської ради перейшло, зокрема й право власності на житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів. Однак матеріали справи не містять підтверджень про включення саме приміщення площею 73,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до переліку такого майна. Відповідно до частини другої статті 10 закону «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XII власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Крім того, законодавцем розмежовано поняття допоміжного та нежилого приміщень у багатоквартирному будинку. Зокрема, у статті 1 закону «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року №2866-III зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Офіційне тлумачення цих положень зробив Конституційний Суд у рішенні від 2 березня 2004 року №-4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), де зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (пункт 1.1). З огляду на викладене вбачається, що спірні приміщення є допоміжними, і не перебували у комунальній власності. Аналогічну правову позицію висловила Велика палата Верховного Суду у Постанові від 15 травня 2019 року №522/7636/14-ц. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином суд, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, приходить до висновку що приписи про позовну давність поширюються на вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. І такий висновок суду у цій справі підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018, № 522/2110/15-ц|14-247цс18. Крім того, позивач не довів володіння титулом власника спірного майна до його вибуття, як того вимагає ст. 388 ЦК України. Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Між тим, оскільки на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності права власності на спірне майно у позивача до моменту його вибуття а також з підстав пропущення строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed