Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.06.1986 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб. Так, у шлюбі, 17.08.2007 р., дружина позивача [PERSON] (далі Відповідач 1) набула право власності на наступні земельні ділянки, які розташовані на території земель Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області: площею 2.0401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0020; площею 2.0139 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0021; площею 2.0046 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0024; площею 1.7043 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0025; площею 1.5401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0026; площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0027; площею 1.5400 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0028; площею 1.5400 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0043; площею 1.5400 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0029; площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0030; площею 1.5401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0039; площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0040; площею 1.4899 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:5122, що підтверджується відповідними державними актами на право приватної власності на землю серії, які видані Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів та зареєстровані в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (далі - Земельні ділянки). Протягом всього часу, позивач був впевнений, що Земельні ділянки продовжують належати його дружині і відповідно є їх спільною сумісною власністю. Проте, на минулому тижні до подачі позову при розмові із знайомим [PERSON] позивачу стало відомо, що Земельні ділянки дружині вже давно не належать і що вона передала їх ТОВ «ЛІК ОМ» (директором та учасником якого був [PERSON] ), але вони були викрадені у даного підприємства, внаслідок чого їх актуальним власником на даний час є ТОВ «Оілтекс». Вважав, що Земельні ділянки могли бути відчужені Відповідачем 1 незаконно, на підставі чого відповідні правочини підлягають визнанню недійсними, а за позивачем повинно бути визнано право власності на 1/2 частину Земельних ділянок. Так, в якості підтвердження того, що Земельні ділянки були передані Відповідачем на користь ТОВ «ЛІК ОМ» [PERSON] на прохання позивача надав копію Акту прийому-передачі прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016 р. (далі - Акт). Так, як вбачається зі змісту вказаного вище Акту, Відповідач 1, як учасник ТОВ «ЛІК ОМ», передала, а [PERSON] , як Директор даного товариства, прийняв до статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» майновий внесок у вигляді земельних ділянок на загальну суму 1 300 000 (один мільйон триста тисяч) гривень 00 копійок. В подальшому ТОВ «ЛІК ОМ» було зареєстровано право власності на вказані Земельні ділянки. Таким чином, оскільки земельні ділянки були набуті Відповідачем 1 за період шлюбу, наявні всі підстави стверджувати, що вони є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак підлягають поділу між позивачем та [PERSON] . У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа, контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. У той же час, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року за наслідком розгляду справи №372/504/17 зроблено правовий висновок, що вищезазначені висновки Верховного Суду України суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Водночас, Верховний Суд України, дійшовши таких правових висновків у зазначених справах, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, у якому зазначив, що відповідно до статті 578 ЦК України, а також спеціальної норми - частини другої статті 6 Закону № 898-ІV майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Тобто, з урахуванням вказаних правових позицій щодо здійснення розпорядження одним зі співвласників нерухомого майна, вбачається, що якщо майно, яке є спільною частковою власністю, продано без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність такого договору актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. На підставі зазначеного, з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові від 21.11.2018 року за наслідком розгляду справи №372/504/17, вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи, контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Отже вищезазначена правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 21.11.2018 року за наслідком розгляду справи № 372/504/17. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Отже, оскільки Акт прийому-передачі прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016 р., укладений між [PERSON] та ТОВ «ЛІК ОМ» без нотаріально посвідченої згоди, як співвласника Земельних ділянок, в силу вимог статті 60 СК України, то оскаржуваний правочин відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України, підлягає визнанню судом недійсним. Земельні ділянки загальною вартістю, як мінімум, 1 300 000,00 грн. являються цінним майном, у зв`язку з чим в даному випадку згода позивача, як чоловіка Відповідача 1, на укладення Акту прийому-передачі прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016 р., повинна була бути надана в обов`язковому порядку, що зроблено не було. Так, за наявною інформацією, після реєстрації права власності на Земельні ділянки за ТОВ «ЛІК ОМ» (в подальшому назву даного підприємства було змінено на ТОВ «Пледон Райз») спірне нерухоме майно перейшло у власність ТОВ «Оілтекс». Як відомо позивачу, 16.06.2017 р. між ТОВ «ЛІК ОМ» та [PERSON] , як учасником ТОВ «Оілтекс», було укладено Акт прийому-передачі та грошової оцінки нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Оілтекс», відповідно до якого ТОВ «ЛІК ОМ» передало до статутного капіталу ТОВ «Оілтекс» належні йому Земельні ділянки. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Позивач та [PERSON] щодо поділу сумісного майна згоди не досягли. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обгрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Таким чином, земельні ділянки підлягають визнанню такими, що належали позивачу та [PERSON] на праві спільної сумісної власності та відповідно поділу шляхом визнання права власності на 1/2 їх частину за кожним з сторін. Тому позивач просив визнати таким, що належало [PERSON] (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та [PERSON] (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на праві спільної сумісної власності наступне нерухоме майно: земельна ділянка площею 1.5401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0039, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68503332224; земельна ділянка площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0040, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68511032224); земельна ділянка площею 1.54 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0043, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 67813832224); земельна ділянка площею 2.0401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0020, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 67856732224); земельна ділянка площею 1.5400 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0029, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68502232224); земельна ділянка площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0030, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68503732224); земельна ділянка площею 2.0139 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0021, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68307832224); земельна ділянка площею 1.54 га, кадастровий номер3222485800:03:005:0028, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68479332224); земельна ділянка площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0027, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68456932224); земельна ділянка площею 1.7043 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0025, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68409532224); земельна ділянка площею 1.5401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0026, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68437332224); земельна ділянка площею 2.0046 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0024, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68372732224); земельна ділянка площею 1.4899 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:5122, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1036702932224). Визнати недійсним Акт прийому-передачі прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016 р., укладений між [PERSON] (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» (Ідентифікаційний код юридичної особи: 38510962). Визнати недійсним Акт прийому-передачі та грошової оцінки нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оілтекс» (Ідентифікаційний код юридичної особи: 41090876), укладений 16.06.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» (Ідентифікаційний код юридичної особи: 38510962) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оілтекс» (Ідентифікаційний код юридичної особи: 41090876). В порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та за [PERSON] (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) право власності за кожним на 1/2 частину наступного нерухомого майна: земельна ділянка площею 1.5401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0039, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:68503332224; земельна ділянка площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0040, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68511032224); земельна ділянка площею 1.54 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0043, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 67813832224); земельна ділянка площею 2.0401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0020, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 67856732224); земельна ділянка площею 1.5400 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0029, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68502232224); земельна ділянка площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0030, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68503732224); земельна ділянка площею 2.0139 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0021, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68307832224); земельна ділянка площею 1.54 га, кадастровий номер3222485800:03:005:0028, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68479332224); земельна ділянка площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0027, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68456932224); земельна ділянка площею 1.7043 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0025, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68409532224); земельна ділянка площею 1.5401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0026, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68437332224); земельна ділянка площею 2.0046 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0024, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68372732224); земельна ділянка площею 1.4899 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:5122, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1036702932224). Стягнути з Відповідачів на його користь понесені судові витрати по даній справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.07.2019 року (головуючий суддя Медведський М.Д.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 07.10.2019 року до суду надійшов відзив від представника відповідача ТОВ «Оілтекс», який мотивований тим, що при подачі позовної заяви, позивачем не надано жодного правовстановлюючого документу, який надав би можливість встановити суду на підставі чого, коли та за чиї кошти, саме було придбано земельні ділянки, які позивач вважає спільним сумісним майном. Також позивач до позовної заяви додає лише акт прийому-передачі від 17 жовтня 2016, при цьому вищезгаданого акту документу який підтверджує внесення оспорюваних земельних ділянок є протокол загальних зборів учасників, серії та номер 17/140/2016 виданого 17.10.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю «Лік ОМ», згідно якого, [PERSON] передає до статутного капіталу земельні ділянки, однак даного документу до позовної заяви не додано. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. На скільки відповідачу - 4 відомо, що ні [PERSON] , ні [PERSON] на території України на даний час не проживають, позову про визнання спільного сумісного майна, який поданий від імені [PERSON] він не подавав, підпис від його імені виконаний третьою особою (невідомими), оскільки вони виїхали за межі України. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» № 16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, Зет. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. У п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У згаданій вище правовій позиції ВСУ зазначив, що господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства»). Згідно з положеннями ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Факт того, що позивач знав про внесення земельних ділянок до статутного капіталу, підтверджується також протоколом Загальних зборів учасників № 05/10/16 від 05.10.2016 згідно якого [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1/16 відчужує частки у Статутному капіталі ТОВ «ЛІК ОМ» у розмірі 100 %, що становить 10 608 000,00 (десять мільйонів шістсот вісім тисяч) гривень 00 копійок - [PERSON] . Як зазначено в пункті 6 протоколу, останній залишається підписантом в даному підприємстві, а тому знав про діяльність підприємства. Також слід відмовити у вимозі позову щодо визнання недійсним Акту прийму-передачі майна, яке вносить учасник до статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ЛІК ОМ». За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства», товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав. Згідно зі ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці. За положеннями ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч. 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Отже, об`єктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації (припинення). При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового власника частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий власник частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частину прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частину майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру придбаної ним частки. Разом із тим з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Виходячи зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в другого із подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 ЦК були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення стст.116, 147 ЦК є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі другого з подружжя та не в інтересах сім`ї. Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а другий із подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів. Із системного аналізу положень ст. ст. 88, 143 ЦК України, ст. ст. 88, 167 ГК України, ст. 10 Закону України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ «Про господарські товариства» вбачається, що корпоративні права учасників господарського товариства визначаються законом і статутними (установчими) документами. Корпоративні відносини виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав із моменту державної реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю, а за своїм суб`єктним складом є такими, що виникають між господарським товариством та його учасником (засновником), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками і засновниками) господарських товариств, що пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства (крім трудових). При визначенні підвідомчості (підсудності) справ, що виникають із корпоративних відносин, слід керуватися поняттям корпоративних прав, наведеним у частині першій статті 167 ГК України корпоративними є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» передбачено, що усі спори між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов`язані зі здійсненням ними корпоративних прав та виконанням обов`язків учасника господарського товариства, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК підвідомчі (підсудні) господарським судам незалежно від суб`єктного складу учасників спору. З наявного суб`єктного складу сторін по справі фактично вбачається, що спір між позивачем та відповідачами виник з корпоративних відносин засновника товариства, який вибув з учасників з самим товариством, учасником якого він був. Крім того, виходячи з положень ГК України, господарський договір - засноване на угоді сторін і зафіксоване в спеціальному юридичному документі зобов`язальне правовідношення (зобов`язання) між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) господарських відносин, змістом якого є взаємні права і обов`язки сторін у сфері господарської діяльності. Таким чином, спірні правочини, укладені у ході здійснення господарської діяльності [PERSON] , і ТОВ «ЛІК ОМ» є господарським договором, а спір щодо їх укладання - є спором щодо укладення господарських договорів. У зв`язку з цим вважають, що вимога про визнання акту прийому-передачі укладена між ТОВ «ЛІК ОМ» і [PERSON] підсудна господарським судам. Щодо визнання недійсним Акту прийому-передачі та грошової оцінки нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оілтекс» (Код ЄДРПОУ:41090876), укладений 16.06.2017 між ТОВ «ЛІК ОМ» (Код ЄДРПОУ:38510962) та ТОВ «Оілтекс» (Код ЄДРПОУ:4Ю90876), відповідач зазначив що перехід права власності на земельні ділянки між ТОВ «ЛІК ОМ» (Код ЄДРПОУ:38510962) та ТОВ «Оілтекс» (Код ЄДРПОУ:41090876) відбувся на підставі Протоколу №17/06-15 від 15.06.2017, протоколу № 17/06 від 14.06.2017 видавник ТОВ «ЛІК ОМ», акту прийому - передачі та грошової оцінки нерухомого майна, від 16.06.2017. Сторонами по даному договору є дві юридичні особи, а отже, вимоги про визнання даного правочину у відповідності до ст. 20 ГПК України повинні розглядатися в порядку господарського судочинства. Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина пруга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. В своїй позовній заяві позивач, не наводить жодних доказів, в чому ж полягає не дійсність правочину, а саме: акту прийому - передачі та грошової оцінки нерухомого майна, від 16.06.2017, при цьому перехід права власності відбувається не лише на підставі акту прийому-передачі, а й протоколах, які позивачем під сумніви не ставляться. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Тому відповідач ТОВ «Оілтекс» просив відмовити у вимогах позову в повному обсязі. 25.10.2019 року до суду надійшло клопотання представника [PERSON] про вступ у справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимога на предмет спору. Також представником [PERSON] подано до суду позовну заяву, яка мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О. В. та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних за №6995, [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 2,0046 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222485800:03:005:0024, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. У 2018 році позивач звернувся до ФОП [PERSON] щодо виконання робіт із землеустрою по встановленню (відновленню) меж вказаної земельної ділянки в натурі. В процесі виконання робіт із землеустрою позивачу стало відомо про те, що вказана земельна ділянка належить на праві власності ТОВ «ОІЛТЕКС». Оскільки [PERSON] не є та ніколи не був учасником зазначеного товариства з обмеженою відповідальністю, а також не укладав із зазначеною юридичною особою будь-яких правочинів, предметом яких є перехід права власності на придбану ним земельну ділянку, у вересні 2018 року він звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ТОВ «ОІЛТЕКС», треті особи без самостійних вимог на предмет позову - [PERSON] , ТОВ «ПЛЕДОН РАЙЗ» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. В жовтні 2019 р. позивачу стало відомо про наявність в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільної справи №369/8103/19 предметом спору в якій є, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, станом на 15.10.2019р. власником земельної ділянки з кадаствроим номером 3222485800:03:005:0024 вже є відповідач по справі ТОВ «ЛІК ОМ» (попередня назва - ТОВ «ПЛЕДОН РАЙЗ»). Підставою набуття у власність ТОВ «ЛІК ОМ» спірної земельної ділянки зазначено акт Прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ "ЛІК ОМ", серія та номер б/н, виданий 17.10.2016,видавник: товариство з обмеженою відповідальністю "ЛІК ОМ» Протокол загальних зборів учасників, серія та номер: 17/10/2016, виданий 17.10.2016, видавник Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛІК ОМ". В той же час [PERSON] не є та ніколи не був учасником ТОВ «ЛІК ОМ», а також не укладав із зазначеною юридичною особою будь-яких правочинів, предметом, яких є перехід права власності на придбану ним земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024. А тому вказані обставини свідчать про вибуття спірної земельної ділянки із володіння позивача проти волі останнього. Як зазначалось вище, позивач придбав спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено 10.09.2007р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О. В. та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №6995. Вказаний вище договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2007р., предметом якого є спірна земельна ділянка з кадастровим номером вважається укладеним з 10.09.2007р. І з моменту укладення вказаного договору право власності на цю земельну ділянку у попереднього власника - [PERSON] - припинилося. Хоча станом на дату подання даного позову позивач не отримав державного акту на право власності на придбану земельну ділянку та не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, однак він має право на подання даного позову. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення прав користування та володіння належним її на праві власності. З доданої до позовної заяви копії протоколу №17/10/2016 від 17.10.2016р. загальних зборів учасників ТОВ «ЛІК ОМ» та акту прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016р., [PERSON] передала в якості внеску до статутного капіталу зазначеного товариства спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800-03:005:0024 При цьому згаданий вище договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2007р., укладений між [PERSON] та третьою особою по [PERSON] у встановленому порядку не був розірваний чи визнаний недійсним. Відповідно станом на 17.10.2016р. [PERSON] не була власником зазначеної земельної ділянки, а тому в силу положень ст. ст. 317, 319 ЦК України не мала права розпоряджатися даною земельною ділянкою. Таким чином спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024 вибула з володіння позивача проти його волі, а тому може бути витребувана із чужого незаконного володіння відповідно до положень ст. 388 ЦК України. При цьому для вирішення питання про витребування майна не вимагається визнання недійсним договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право відповідача ТОВ «ЛІК ОМ» на спірну земельну ділянку (зокрема, актів приймання-передачі майна до статутного капіталу). А тому земельна ділянка з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024 і цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка перебуває у власності відповідача по справі ТОВ «ЛІК ОМ», є тією самою земельною ділянкою, яку позивач [PERSON] придбав на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2007р. у [PERSON] . Тому [PERSON] просив суд витребувати з чужого незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» на користь [PERSON] земельну ділянку площею 2,0046 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222485800:03:005:0024, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Ухвалою суду від 10.12.2019 року залучено [PERSON] в якості третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору. 21.01.2020 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] . Даний відзив був мотивований тим, що поданий [PERSON] позов він не визнає, вважає його безпідставним, необгрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає. Так, основним мотивом позову є твердження що земельна ділянка ділянка площею 2.0046 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0024, вибула з володіння [PERSON] проти його волі. На підставі викладеного [PERSON] прийшов до висновку про наявність правових підстав для витребування земельної ділянки з незаконного володіння ТОВ «ЛІК ОМ» відповідно до положень от. 388 ЦК України. З огляду на заявлений зміст позовних вимог, необхідно в першу чергу встановити, чи є/був [PERSON] власником земельної ділянки та відповідно з`ясувати, чи виникло у нього право витребування на підставі положень ст. 388 ЦК України. В зв`язку з цим та обставина, з якого моменту вважається укладеним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2017 р., не має жодного значення для вирішення даної справи. Так, відповідно, до ч. 1, 3 ст. 125 ЗК України (в редакції на час укладення договору від 10.09.2007 р.), право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Таким чином, оскільки за [PERSON] державна реєстрація права власності на земельну ділянку ніколи не здійснювалася, наявні всі підстави стверджувати що він ніколи не був власником цього нерухомого майна. З цього випливає, що у [PERSON] не виникло право власності та витребування земельної ділянки на підставі положень ст.. 388 ЦК України Крім того, [PERSON] не доведено факт вибуття земельної ділянки з його володіння, з огляду не тільки на те, що насправді він ніколи не володів земельною ділянкою Тому [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2020 дана справа була передана в провадження судді Пінкевич Н.С. Ухвалою суду від 17.06.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 25.06.2020 року до суду надійшли пояснення [PERSON] яка зазначила що із доданої до позовної заяви [PERSON] копії договору вбачається, що зазначений договір купівлі-продажу від її імені укладено чоловіком - [PERSON] , який діяв на підставі виданої нею довіреності від 03.05.2007р. Повідомила суд про те, що їй не було відомо про факт укладання даного правочину. В той же час з врахуванням положень ст. ст. 239, 241 ЦК України вона схвалює договір купівлі-продажу від 10.09.2007р., укладений від її імені представником [PERSON] із [PERSON] , предметом якого є земельна ділянка площею 2,0046 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222485800:03:005:0024. [PERSON] визнала право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024 та не заперечувала проти задоволення вимог за його позовом у даній справі. Як вбачається з доданих до позовної заяви доказів, станом на 15.10.2019р. власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024 є відповідач по справі ТОВ «ЛІК ОМ» (код ЄДРПОУ 38510962, попередня назва - ТОВ «ПЛЕДОН РАЙЗ»). Підставою набуття у власність ТОВ «ЛІК ОМ» спірної земельної ділянки зазначено акт прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ "ЛІК ОМ", серія та номер: б/н, виданий 17.10.2016, видавник: товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» Протокол загальних зборів учасників, серія та номер: 17/10/2016, виданий 17.10.2016, видавник Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛІК ОМ". В матеріалах справи наявна копія згаданих протоколу №17/10/2016 від 17.10.2016р. загальних зборів учасників ТОВ «ЛІК ОМ» та акту прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016р., відповідно до яких вона нібито, передала в якості внеску до статутного капіталу зазначеного товариства ряд земельних ділянок, в тому числі спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024. Повідомила суд про те, що підпис на вказаних документах їй не належить, вона не підписувала наявний в матеріалах справи протокол №17/10/2016 від 17.10.2016р. загальних зборів учасників ТОВ «ЛІК ОМ» та акт прийому-передачі майна, яке вносить учасник до статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016р., а про вказані обставини їй стало відомо лише під час розгляду даної судової справи. Вказані вище документи (протокол №17/10/2016 від 17.10.2016р. загальних зборів -учасників ТОВ «ЛІК ОМ» та акт прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016р.) підписував її чоловік, [PERSON] , без попереднього узгодження таких дій з нею. Таким чином остання не заперечувала проти витребування з володіння ТОВ «ЛІК ОМ» на користь [PERSON] земельної ділянки площею 2,0046 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222485800:03:005:0024, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва з обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2020 дана справа передана в провадження судді Янченка А.В. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.12.2020 року дану справу прийнято до розгляду суддею Янченком А.В.та призначено розгляд справи по суті. 27.05.2021 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] згідно якої він просив змінити назву співвідповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Пледон Райз» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ». Ухвалою суду від 28.05.2021 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів - задоволено. Витребувано від Київського обласного державного нотаріального архіву засвідчені копії правовстановлюючих документів, які були видані на ім`я [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на нерухоме майно, яке на даний час належить на праві власності ТОВ «ЛІК ОМ», а саме: земельна ділянка площею 1.5401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0039, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68503332224); земельна ділянка площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0040, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68511032224); земельна ділянка площею 1.54 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0043, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 67813832224); земельна ділянка площею 2.0401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0020, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 67856732224); земельна ділянка площею 1.5400 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0029, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68502232224); земельна ділянка площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0030, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68503732224); земельна ділянка площею 2.0139 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0021, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68307832224); земельна ділянка площею 1.54 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0028, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68479332224); земельна ділянка площею 1.5399 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0027, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68456932224); земельна ділянка площею 1.7043 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0025, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68409532224); земельна ділянка площею 1.5401 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0026, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68437332224); земельна ділянка площею 2.0046 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:0024, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 68372732224); земельна ділянка площею 1.4899 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:5122, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Петрівська (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1036702932224). Витребувано від Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (04205, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 16) належним чином засвідчену копію реєстраційної справи Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» (Ідентифікаційний код юридичної особи: 38510962). 18.06.2021 року на адресу суду надійшла належним чином завірена копія реєстраційної справи ТОВ "ЛІК ОМ" (код ЄДРПОУ 38510962). 05.07.2021 року з Київського обласного державного нотаріального архіву на адресу суду надійшли копії договорів купівлі-продажу зазначених в ухвалі суду від 28.05.2021 року. 03.08.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ТОВ «ЛІК ОМ», який був мотивований тим, що спірні земельні ділянки з моменту їх передачі, як вкладу, до статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» втратили ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18). 20 грудня 2012 року, на підставі протоколу установчих зборів, було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ», засновником якого був позивач - [PERSON] із часткою у статутному капіталі - 100%. Директором ТОВ «ЛІК ОМ» з 2021 року призначено [PERSON] . В подальшому, 05 жовтня 2016 року у зв`язку із відчуженням [PERSON] своєї частки [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу, [PERSON] стала учасником ТОВ «ЛІК ОМ» із часткою у статутному капіталі 100%. Через 12 днів, після продажу Позивачем своїй дружині частки у статутному капіталі ТОВ «ЛІК ОМ», на підставі протоколу №17/10/2016 від 17 жовтня 2016 року загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» вирішено збільшити статутний капітал Товариства з 10 608 000, 00 грн до 11 908 000, 00 грн у зв`язку з внесенням [PERSON] додаткового майнового внеску на загальну суду - 1 300 000, 00 грн., що складається із тринадцяти земельних ділянок, а саме: кадастровий номер 3222485800:03:005:5122, кадастровий номер 3222485800:03:005:0040, кадастровий номер 3222485800:03:005:0030, кадастровий номер 3222485800:03:005:0039; кадастровий номер 3222485800:03:005:0029; кадастровий номер 3222485800:03:005:0028; кадастровий номер 3222485800:03:005:0027; кадастровий номер 3222485800:03:005:0026; кадастровий номер 3222485800:03:005:0025; кадастровий номер 3222485800:03:005:0024; кадастровий номер 3222485800:03:005:0021; кадастровий номер 3222485800:03:005:0020; кадастровий номер 3222485800:03:005:0043. Відповідно до протоколу №17/10/2016 року загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» сторонами складено акт прийому-передачі майна, яке вносить учасник до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» від 17 жовтня 2016 року. Пунктом 6 даного протоколу, з 05 жовтня 2016 року включено Позивача до переліку осіб які можуть вчиняти від імені ЮО юридичні дії, у тому числі підписувати договори, подавати документи, для державної реєстрації тощо (включити Позивача до переліку підписантом). У матеріалах справи міститься заповнена заява, на підставі якої Позивача включено до реєстру, як підписанта. Також, на підтвердження даної інформації, разом із відзивом надається витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. При цьому, [PERSON] , як підписанта було виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі заявки від 10.06.2017 року [PERSON] . Таким чином, із наведених обставин вбачається, що Позивач свого часу взагалі був засновником ТОВ «ЛІК ОМ» на протязі майже 4-ох років був учасником Товариства, а в подальшому відчужив свою частку дружині - [PERSON] . При цьому, управлінські рішення щодо господарської діяльності ТОВ «ЛІК ОМ», [PERSON] продовжував приймати, на момент передання земельних ділянок до статутного був підписантом у ЄДРІООФОГО та йому достеменно було відомо про передачу земельних ділянок у статутний капітал ТОВ «ЛІК ОМ», як вкладу. Зазначені обставини може підтвердити [PERSON] , який з 2012 року займав посаду директора ТОВ «ЛІК ОМ» та був безпосередньо очевидцем вказаних подій. В подальшому, [PERSON] частку, що становить 100% статутного капіталу Товариства, на підставі договору купівлі-продажу майновий прав продала [PERSON] , а [PERSON] згодом (15 березня 2017 року) продав свою частку [PERSON] . [PERSON] у свою чергу відчужив свою частку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України) та Законом України «Про господарські товариства», в редакції що діяла на момент внесення спірних земельних ділянок, як вкладу до статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» (17.10.2016 року). За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства», в редакції станом на 17.10.2016 року, товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав. Згідно зі ст. 115 ЦК України, в редакції станом на 17.10.2016 року, господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами. Відповідно до статті 85 ГК України господарське товариство є власником: майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески; продукції, виробленої в результаті господарської діяльності товариства; доходів, одержаних від господарської діяльності товариства; іншого майна, набутого товариством на підставах, не заборонених законом. Відповідно до положень статті 115 ЦК України, статті 85 ГК України власником майна, переданого товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Виходячи зі змісту чч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З моменту внесення майна до статутного капіталу господарського товариства воно є власністю самого товариства, зазначене майно подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Таким чином, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі №6-61цс13, постанові Верховного Суду від 03 червня 2015 року у справі №6-38цс15, постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №756/10797/15-ц, постанові Верховного Суду від 07.05.2019 року у справі №490/1408/15-ц. Велика Палата Верховного Суду надала чіткий, однозначний та зрозумілий висновок, що вклад одного із подружжя, внесений у статутний капітал господарського товариства є приватною власністю Товариства та втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності. При цьому, в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства та висновки Великої Палати Верховного Суду, які є обов`язковими для врахування Києво- Святошинським районним судом Київської області, спірні земельні ділянки з моменту їх передачі в статутний капітал ТОА «ЛІК ОМ» втратили ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя та є виключно приватною власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ». У позовній заяві Позивач просить, зокрема: визнати таким, що належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності спірні земельні ділянки, визнати недійсним акт прийому-передачі земельних ділянок, в порядку поділу майна подружжя, визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині спірних земельних ділянок. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України). Як вже зазначалося вище, спірні земельні ділянки не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а приватною власністю Товариства, а тому не можуть бути поділені в рамках справи про поділ майна подружжя. Спосіб захисту який обрав позивач не направлений на відновлення порушеного права, оскільки за правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 дійшла висновку, що якщо право на майно зареєстроване за іншою особою, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності. Позивач надав своїй дружині усну згоду на передачу земельних ділянок у статутний капітал ТОВ «ЛІК ОМ», а до Києво-Святошинського районного суду Київської області подав завідомо безпідставний, «штучний» позов задля убезпечення спірних земельних ділянок від рейдерських атак. Враховуючи вищенаведені обставини, норми законодавства та беручи до уваги однозначні висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду та Верховного Суду України позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Тому відповідач просив ТОВ «ЛІК ОМ» просив відмовити у вимогах позову [PERSON] . Також 03.08.2021 року до суду надійшов відзив від ТОВ «ЛІК ОМ» на позовну заяву [PERSON] , який був мотивований тим, що позовна заява третьої особи [PERSON] подана із порушення строків позовної давності, а тому окремо подає заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, з також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 3222485800:03:005:0024 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» набуло на підставі протоколу загальних зборів ТОВ «ЛІК ОМ» №17/10/2016 року від 17 жовтня 2016 року, за яким спірну земельну ділянку було передано до статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ», як вклад. За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства», в редакції станом на 17.10.2016 року, товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав. Згідно зі ст. 115 ЦК України, в редакції станом на 17.10.2016 року, господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного ' складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до положень статті 115 ЦК України, статті 85 ГК України власником майна, переданого товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» у 2016 році законним шляхом, добросовісно набуло право власності на спірну земельну ділянку, на сьогоднішній день є її власником та вже на протязі п`яти років вільно нею користується. На момент придбання земельної ділянки, Відповідачу достеменно не було відомо, що така земельна ділянка належала [PERSON] , оскільки вісім років назад начебто була ним придбана у [PERSON] . Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ», навіть проявивши обачність та перевіривши всі можливі державні реєстри, що містять інформацію про зареєстровані права на нерухоме майно не міг дізнатися про те, що в далекому 2008 році за вісім років до набуття права власністю), дану земельну ділянку придбала інша особа, оскільки на момент внесення спірної земельної ділянки до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ», [PERSON] вже три роки відкрито та вільно володіла земельними ділянками. Так, 22 квітня 2013 року право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку (0024) зареєстровано у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку. Більше того, 07 травня 2013 року право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку (0024) зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Дана інформація також підтверджується інформаційною довідкою, що міститься у інформаційній довідці з ЄДРРПНН. Відтак, починаючи із 2013 року, спірна ділянка фактично вибула із володіння [PERSON] . У свою чергу, [PERSON] вільно та відкрито володіє спірною земельною ділянкою, є власником вказаної земельної ділянки з відповідно з інформації із державних реєстрів. Тому представник відповідача ТОВ «ЛІК ОМ» просив відмовити у вимогах позову [PERSON] . Також представником ТОВ «ЛІК ОМ» була подана до суду заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] 24.09.2021 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив відповідача ТОВ «ЛІК ОМ», згідно якого він зазначив що основними доводами відзиву є твердження представника Відповідача 4 про необхідність врахування Судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 29.06.2021 р. у справі № 916/2813/18, тієї обставини, що він свого часу був підписантом ТОВ «ЛІК ОМ», а також про те, що ним надавалася усна згода на вчинення його колишньою дружиною [PERSON] спірних правочинів та про штучність мого позову. Вважав, що вказана вище Постанова не має жодного відношення до предмету розгляду даної справи, оскільки дана справа стосується визнання правочинів недійсними, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та про поділ майна подружжя, в той час, коли предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/2813/18 було визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі приватного підприємства. Тобто, позивач оспорює законність внесення майна його на той час дружиною до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, в той час, коли позивач по справі № 916/2813/18 оспорював законність відчуження другим з подружжя частки у статутному капіталі приватного підприємства. Отже, є очевидним, що дана справа та справа № 916/2813/ 18 мають різний предмет та підстави позову, у зв`язку з чим у суду відсутній обов`язок враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 29.06.2021 р. у справі № 916 2813/18, а твердження представника Позивача про зворотнє є абсолютно безпідставними та недоречними. Що стосується посилань представника ТОВ «ЛІК ОМ» на начебто надання позивачем усної згоди на передачу Земельних ділянок у статутний капітал ТОВ «ЛІК ОМ», то на думку позивача, вони не витримують жодної критики з огляду на наступне. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Також є безсумнівним, що земельні ділянки загальною вартістю, як мінімум, 1 300 000,00 грн. являються цінним майном, у зв`язку з чим в даному випадку згода позивача, як чоловіка Відповідача 1, на укладення Акту прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016 р., повинна була бути надана саме в письмовому вигляді. Отже, посилання представника Відповідача 4 на надання усної згоди на вчинення моєю колишньою дружиною спірних правочинів навіть в теорії не можуть жодним чином вплинути на вирішення даного спору. Позивач в жодному вигляді (ані усному, ані письмовому) згоди на передачу земельних ділянок у статутний капітал ТОВ «ЛІК ОМ» своїй колишній дружині не надавав та оскільки в період з 18.09.2016 р. по 24.08.2017 р. перебував за межами України, а саме - у Китайській Народній Республіці. Що стосується заяв представника Відповідача 4 про штучність позову, позивач зауважив що згідно з ч. 2 ст. 69 ЦПК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У зв`язку з цим питання розірвання шлюбу з [PERSON] в позові по даній справі не піднімалось та докази на підтвердження таких обставин до суду не подавались. 26.02.2021 року Подільським районним судом міста Києва було ухвалено рішення по справі № 758/2659/20, яким позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було задоволено, що на думку позивача безсумнівно свідчить про реальність спору між ним та [PERSON] з приводу поділу спільною сумісної власності подружжя. Підсумовуючи все викладене вище, наявні підстави стверджувати, що позиція Відповідача 4, викладена у Відзиві, не підкріплена жодними доказами та є виключно способом захисту останнього, в той час коли позовні вимоги є повністю обґрунтованими та законними. Третьою особою що заявляє самостійні вимоги також [PERSON] також було подано до суду відповідь на відзив ТОВ «ЛІК ОМ», в якому було зазначено що [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024 на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2007р., зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних за №6995. На підставі вказаного договору попередній власник земельної ділянки, відповідачка за первісним позовом [PERSON] , продала спірну земельну ділянку на користь [PERSON] . Незважаючи на факт відчуження земельної ділянки в 2007 році на користь [PERSON] , на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016р. №17/10/2016 [PERSON] передала земельну ділянку в якості вкладу до статутного капіталу зазначеного товариства. При цьому ТОВ «ЛІК ОМ» не спростовано тієї обставини, що на час проведення загальних зборів учасників товариства від 17.10.2016р., [PERSON] , не був учасником зазначеного товариства та згоди на передачу належної йому земельної ділянки до статутного капіталу не надавав. Станом на 07.05.2013р. (дата державної реєстрації за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку) договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки земельної ділянки від 10.09.2007р., за яким [PERSON] продала цю земельну ділянку [PERSON] , був чинним. Відповідно станом на 07.05.2013р. були відсутні правові підстави для державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024, оскільки вказана земельна ділянка була нею відчужена на користь [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) дійшла висновку, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Цієї правової позиції Верховний Суд також дотримується у постанові від 26.06.2021р. по справі № 282/1874/18 та у постанові Великої Плати Верховного Суду від 01.10.2019р. по справі №922/2723/17. У наведених правових позиціях Верховний Суд неодноразово вказував на можливість законного власника витребувати своє майно із чужого незаконного володіння в порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України, не залежно від зміни характеристик земельної ділянки (в тому числі у випадку зміни її цільового призначення чи функціонального використання). А тому зміна цільового призначення спірної земельної ділянки на підставі рішення №2451 від 01.11.2013р. Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не позбавляє права [PERSON] витребувати належну йому земельну ділянку із чужого незаконного володіння ТОВ «ЛІК ОМ». Для відновлення порушеного права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку не вимагається визнання недійсним протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016р. №17/10/2016 та акту прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016р., на підставі яких ТОВ «ЛІК ОМ» набуло право власності на спірну земельну ділянку. Також відсутні правові підстави для задоволення заяви ТОВ «ЛІК ОМ» про застосування позовної давності до вимог [PERSON] . Як зазначено у позовній заяві, про факт порушення свого права [PERSON] , стало відомо лише в 2018 році лід час виконання робіт із землеустрою щодо встановлення відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому ТОВ «ЛІК ОМ» на надано суду доказів про те, що [PERSON] мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права раніше. [PERSON] також не могло бути відомо про проведення загальних зборів учасників ТОВ «ЛІК ОМ» від 17.10.2016р. та передачу його земельної ділянки до статутного капіталу зазначеного товариства, оскільки він ніколи не був його учасником та до участі у загальних зборах не запрошувався. При цьому законодавство не зобов`язує [PERSON] з певною періодичністю перевіряти чинність свої правовстановлюючих документів на належне йому майно, оскільки недоторканість та непорушність права власності гарантована законом. Також [PERSON] не вів господарської діяльності на спірній земельній ділянці, не здавав її в оренду, а тому у нього не було жодних об`єктивних причин довідатись про факт реєстрації за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку у 2013 році. При цьому безпідставним є посилання ТОВ «ЛІК ОМ» на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.11.2019р по справі №914/3224/16, оскільки правові відносини у вказаній справі не є подібними правовідносин сторін у даному спорі. З огляду на вище викладені обставини, просив суд позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «ЛІК ОМ» задовольнити у повному обсязі. 22.10.2021 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про залишення його позов у справі № 369/8103/19 в частині визнання недійсним Акту прийому-передачі та грошової оцінки нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Оілтекс», укладеного 16.06.2017 р. між ТОВ «ЛІК ОМ» та ТОВ «Оілтекс», без розгляду. Виключити ТОВ «Оілтекс» та [PERSON] зі складу відповідачів по даній справі. В іншій частині позовні вимоги підтримав. 25.10.2021 року до суду також надійшли додаткові пояснення представника [PERSON] , в яких було зазначено про те що починаючи з 01.05.2009р. договір купівлі-продажу від 10.09.2007р. №6995, за яким [PERSON] придбав земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024, вважається документом, який посвідчує право власності на таку земельну ділянку. Хоча [PERSON] і не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024, він вважається таким, що набув право власності на неї на підставі договору купівлі-продажу від 10,09.2007р. Станом на 07.05.2013 р. (дата державної реєстрації за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку) договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки земельної ділянки від 10.09,2007р., за яким [PERSON] , продала цю земельну ділянку [PERSON] , був чинним. Відповідно станом на 07.05.2013р. були відсутні правові підстави для державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024, оскільки вказана земельна ділянка була нею відчужена на користь [PERSON] . Наведене свідчить про недобросовісність дій [PERSON] в частині передачі земельної ділянки в якості вкладу до статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ». На час розгляду справи право власності на спірну, земельну ділянку з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024 зареєстровано за відповідачем ТОВ «ЛІК ОМ». Враховуючи, що [PERSON] не укладав будь-яких правочинів, спрямованих на відчуження зазначеної земельної ділянки на користь ТОВ «ЛІК ОМ», не є та ніколи не був учасником вказаного товариства, наведене свідчить про протиправне вибуття з його володіння спірної земельної ділянки. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити, частину позову залишити без розгляду, у вимогах позову третьої особи [PERSON] просили відмовити. Представники відповідача ТОВ «ЛІК ОМ» просили в судовому засіданні в позовах [PERSON] та [PERSON] відмовити, закрити провадження у справі у зв`язку з підвідомчістю спору господарському суду. Клопотання представників четвертого відповідача щодо повернення до з`ясування обставин після початку судових дебатів, у зв`язку з необхідністю дослідження судової практики не підлягає задоволенню судом, оскільки твердження представників четвертого відповідача відносно того, що дослідження судової практики є з`ясуванням нових обставин у розумінні ст. 243 ЦПК України є нормативно безпідставними та доказово необгрунтованими. Представник [PERSON] просив задоволити позов третьої особи із самостійними вимога та відмовити у частині вимог позову [PERSON] що стосуються земельної ділянки з кадастровим номером 3222485800:03:005:0024. Інші сторони в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, суд приходить до наступник висновків. Як встановлено у судовому засіданні, 07.06.1986 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 510, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, останньою було набуто у власність наступне нерухоме майно на підставі відповідних договорів купівлі-продажу: -Земельна ділянка площею 1,5401 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0039 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 27 червня 2006 року р.№ 2179, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); -Земельна ділянка площею 1,5399 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0040 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 21 червня 2006 року р.№ 2034, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); - Земельна ділянка площею 1,5400 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0043 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 27 червня 2006 року р.№ 1-1928, посвідченого Дудкіною Н.В., державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори); - Земельна ділянка площею 2,0401 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0020 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 10 травня 2006 року р.№ 1561, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); - Земельна ділянка площею 1,5400 га. розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0029 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 21 червня 2006 року р.№ 2046, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); - Земельна ділянка площею 1,5399 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0030 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 22 червня 2006 року р.№ 2055, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); - Земельна ділянка площею 2,0139 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0021 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 10 червня 2006 року р.№ 1852, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); - Земельна ділянка площею 1,5400 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0028 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 21 червня 2006 року р.№ 2038, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); - Земельна ділянка площею 1,5399 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0027 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 10 червня 2006 року р.№ 1848, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); - Земельна ділянка площею 1,7043 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0025 (підстава набуття договіркупівлі-продажу земельної ділянки від 17 червня 2006 року р.№ 1957, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); - Земельна ділянка площею 1,5401 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0026 (підстава набуття договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 червня 2006 року р.№ 2042, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області); - Земельна ділянка площею 2,0046 га, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - 3222485800:03:005:0024 (підстава набуття договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 червня 2006 року р.№ 1961, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області). Крім того, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія та номер ЯД № 695718, виданого 20.04.2007 року Києво-Святошинським райвідділом земельних ресурсів, [PERSON] була набута у власність земельна ділянка площею 1,4899 га, кадастровий номер 3222485800:03:005:5122, розташована на території Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. 10.09.2007 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим № 6995, за яким [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку площею 2,0046 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222485800:03:005:0024. Відповідно до Акту прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» від "17" жовтня 2016р. учасник Товариства [PERSON] та директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» Тарасенко Олександр Юрійович, що діє відповідно до Статуту Товариства з 20.12.2012р., склали цей Акт відповідно до Протоколу № 17/10/2016 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» (код ЄДРПОУ 38510962) від 17.10.2016 року, згідно якого учасник Товариства [PERSON] передала, а директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» [PERSON] прийняв до статутного капіталу товариства майновий внесок на загальну суму - 1 300 000,00 (один мільйон триста тисяч) гривень 00 коп., що складається із вищезазначених тринадцяти земельних ділянок. На підставі чого відбулась реєстрація права власності на дані земельні ділянки за ТОВ «ЛІК ОМ». В подальшому відповідно до Акту прийому-передачі та грошової оцінки нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «ОІЛТЕКС» від 16 червня 2017 року учасник товариства з обмеженою відповідальністю «ОІЛТЕКС» - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» передало до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОІЛТЕКС» майно що складається із вищезазначених тринадцяти земельних ділянок. На підставі чого відбулась реєстрація права власності на дані земельні ділянки за ТОВ «ОІЛТЕКС». Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року у справі № 758/2659/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Так представником відповідача ТОВ «Оілтекс» було заявлено клопотання про закриття провадження в частині позовних вимог [PERSON] , оскільки на його думку між позивачем та відповідачами виник спір з корпоративних відносин засновника товариства, який вибув з учасників з самим товариством, учасником якого він був. А тому такий спір має розглядатись в порядку господарського судочинства. Разом тим, суд не може погодитись з такими висновками представника четвертого відповідача, виходячи з наступного. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Згідно ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства. Критеріями розмежування судової юрисдикції є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. У даній справі першочерговим предметом спору є захист права спільної сумісної власності подружжя, здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідні положення регламентовані Главою 8 Сімейного кодексу України, що відповідно встановлює предметну та суб`єктивну юрисдикцію загального суду для розгляду у порядку цивільного судочинства даної справи, як такої що виникає із сімейних правовідносин. А отже у суду відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Тому у задоволенні клопотання представника четвертого відповідача про закриття провадження в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ», [PERSON] необхідно відмовити. Як зазначалось вище в описовій частині рішення позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про залишення без розгляду частини вимог щодо визнання недійсним Акту прийому-передачі та грошової оцінки нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Оілтекс», укладеного 16.06.2017 р. між ТОВ «ЛІК ОМ» та ТОВ «Оілтекс». Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тому суд зобов`язаний залишити заяву без розгляду, якщо позивач звернувся з таким клопотанням. Тому на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд залишає без розгляду первісну позовну вимогу про визнання недійсним Акту прийому-передачі та грошової оцінки нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оілтекс», укладеного 16.06.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» (ідентифікаційний код юридичної особи: 38510962) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оілтекс» (ідентифікаційний код юридичної особи: 41090876). Щодо інших первісних позовних вимог [PERSON] , то суд приходить до висновку про необхідність їх задоволення в повному обсязі, виходячи з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом статті 113 ЦК України та статті 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав. Згідно зі статтею 115 ЦК України та статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці. Висновок щодо застосування зазначених норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, відповідно до якого грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання. Отже, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Аналогічної позиції Верховний Суд України дотримався і у справі № 6-79цс13 (постанова від 02 жовтня 2013 року) та у справі № 6-61цс13 (постанова від 03 липня 2013 року). Спірні земельні ділянки які були набуті відповідачем [PERSON] є об`єктом права спільної сумісної власності з [PERSON] , оскільки набуті подружжям за час шлюбу. Тому є абсолютно обґрунтованою вимога щодо визнання їх спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] . Крім того враховуючи рівність часток майна дружини та чоловіка що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі його поділу, за [PERSON] необхідно визнати право власності на 1/2 частину спірних земельних ділянок зазначених вище. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. В даному випадку земельні ділянки що були набуті відповідачем [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] були відчужені нею до статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ» без письмової згоди позивача [PERSON] . Враховуючи вартість нерухомого майна переданого [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «ЛІК ОМ», відповідний правочин виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна. У суду відсутні підстави для застосування висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, оскільки в даній справі відчуження майна відбулось без згоди одного із сторін подружжя, що є порушенням права на розпорядження спільним сумісним майном подружжя. Тому відповідно до статті 215 ЦК України акт прийому-передачі майна, яке вносить учасник до Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» (ідентифікаційний код юридичної особи: 38510962) від 17.10.2016 р., укладений між [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІК ОМ» (ідентифікаційний код юридичної особи: 38510962), підлягає визнанню недійсним. Посилання представників четвертого відповідача на правові позиції, які містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 916/2813/18, де зазначено, що з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу таке майно належить на праві власності самому товару, і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної власності подружжя, судом оцінюються критично, оскільки предметом позову у господарській справі № 916/2813/18 була вимога про визнання договору дарування недійсним, в той час предметом позову у цивільній справі № 369/8103/19 є вимога про поділ спільного майна подружжя. Водночас суд звертає увагу учасників справи, що згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи, що порушене право позивача на мирне володіння своїм майном, яке належить йому на праві спільної сумісної власності, підлягає судовому захисту, доводи представників четвертого відповідача щодо неможливості вирішення такого спору у судовому порядку, є нормативно безпідставними та доказово необгрунтованими. Усі інші доводи сторін не спростовують вищевикладених висновків суду. Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача, четвертого відповідача та третьої, які викладені останніми у позовній заяві, відзиві на позов, відповіді на позов, поясненнях тощо, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Що стосується позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] , то суд відмовляє у його вимогах, оскільки задоволення первісного позову [PERSON] виключає можливість задоволення такого позову третьої особи. Також суд вважає за необхідне зазначити про безпідставність заяви представника відповідача ТОВ «ЛІК ОМ» про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Дана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі за № 6-68цс15. При цьому відповідно до частин першої та п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-152 від 29 жовтня 2014 року, № 6-17 цс 17 від 22 лютого 2017 року. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. В даному випадку представником відповідача ТОВ «ЛІК ОМ» належним чином не обґрунтовано що починаючи з 2013 року [PERSON] , міг безперешкодно дізнатися про порушення свого права (вибуття з його володіння спірної земельної ділянки), отримавши інформацію із загальнодоступних та відкритих державних реєстрів. [PERSON] не могло бути відомо про факт подання такої заяви, які і про факт реєстрації права власності за [PERSON] , враховуючи відсутність обов`язку щодо постійної перевірки зміни власника майна у відповідних реєстрах. Тому у суду відсутні підстави для відмови у вимогах позову третьої особи з підстави спливу строку позовної давності. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] та відмови у вимогах третьої особи що заявляє самостійні вимоги [PERSON] . Крім того, заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.07.2019 у справі № 369/8103/19 у відповідності до ч. 7 ст. 158 Цивільного процесульного кодексу України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Судові витрати сторін підлягають розподілу відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, а саме: покладаються на першого відповідача, як сторону внаслідок неправильних дій якої виник спір.

Outcome: approved