Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

У листопаді 2015 [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України, та одночасно вирішити питання про зміну розміру аліментів. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що сторони до 2010 року перебували у шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. У шлюбі у 2008 році у подружжя народилася донька. Після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання, відповідач проживає окремо і участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя; не цікавиться її станом здоров'я (у травні 2008 року донці була зроблена перша операція в Сумській обласній дитячій лікарні, а потім і ще друга операція) та навчанням, матеріально не підтримує. Окрім цього, за рішенням суду з відповідача стягуються аліменти, розмір яких визначений у твердій грошовій сумі 300 грн. На теперішній час сума, яка стягується з відповідача є недостатньою для задоволення елементарних потреб дитини і не відповідає чинному на даний момент законодавству, яким передбачено розмір аліментів, а саме не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі і наполягала на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, повідомлений належним чином /ас. 32-33,49-50/, причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надав, заяв про розгляд справи за його відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. Представник третьої особи вважала, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] є доцільним і відповідає інтересам дитини, та підтримав наданий органом опіки та піклування висновок щодо розв'язання спору. Прокурор, який приймав участь у розгляді справи, висловив думку на підтримку позовних вимог. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, думку прокурора, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що сторони у справі з 21 квітня 2007 року по 15 жовтня 2010 року перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду / копії ас. 9-11/. [INFO] у смт. Краснопілля Краснопільського району Сумської області народилася [PERSON], і батьками дитини записані громадянин України [PERSON] та громадянка України [PERSON], актовий запис за № 24 від 14 березня 2008 року, місце реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції Сумської області; /копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] ас. 6/. Дитина сторін [PERSON] проживає разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS], де створені належні умови його проживання; навчається у 2 -Б класі Краснопільської ЗОШ 1-3 ступенів, батько [PERSON] участі у вихованні доньки не приймає і не цікавиться її навчанням та здоров'ям /ас. 7-8, 12/. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини Краснопільської районної державної адміністрації, яка у своєму рішенні № 10/2 від 29.10.2015 вирішила за доцільно надати висновок про позбавлення батьківських прав зазначеної особи відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] / ас. 13/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновку № 2246/02-21 від 30.10.2015 Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області як органу опіки та піклування, відповідача [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], що відповідає інтересам дитини /ас.14/. Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Правовідносини що склалися між сторонами у справі, виникли із сімейних правовідносин, врегульовані нормами статей 141, 148, 150, 164, 165, 166, 180-184,191-192 СК України. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з ч.1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи , які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 п.2 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в ч.2 ст.6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в ч.1 ст. 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. На підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996р.), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої [PERSON], 2008 року народження, а також відсутність з боку відповідача піклування про фізичний і духовний розвиток сина, відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для його морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до його внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дитини до самостійного життя. Отже, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як батька від виховання дитини та його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками. При цьому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки базується на ретельному з'ясуванню обставин справи і відповідає інтересам дитини. Вказані докази в їх сукупності та взаємозвязку є належними, допустимими та достатніми. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином свої батьківських обов'язків. Враховуючи наведене, суд знаходить, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, є обґрунтованою і підлягаючою до задоволення. Відповідно до ч. 5 ст. 164 СК України необхідно надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Щодо позовної вимоги про зміну розміру аліментів суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. За рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 16 грудня 2008 року з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 300 грн. до досягнення нею повноліття, щомісяця /копія ас. 16/. Згідно Свідоцтва про зміну імені від 13 серпня 2015 р. актовий запис за № 09, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON]» /копія ас. 15/. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, коли аліменти визначаються в твердій грошовій сумі. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Саме ці вимоги і були застосовані судом при ухваленні рішення. Згідно ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний , мінливий доход , суд за заявою платника може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Дані правовідносини регулюються на підставі ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України, відповідно до якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Частиною 2 статті 182 СК України передбачає мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній визначається судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2016 становить 1455 грн., з 1 травня -1531 грн., з 1 грудня - 1637 грн. Таким чином, мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років станом на 09 лютого 2015 року / на день постановлення рішення у справі/ повинен становити не менше 436,50 грн. / 30 % від 1455 грн./. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" орієнтує суди на те, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. "Про виконавче провадження" максимальний розмір аліментів не повинен перевищувати в цілому 50 відсотків заробітної плати цієї особи (абзац 4 п. 17). Враховуючи наведене, а також висновки Верховного Суду України, висловлені в постанові від 05 лютого 2014 р. по справі № 6-143/цс/13, суд відповідно до ст.192 СК України, ч. 2 ст. 182 СК України вважає належними та достатніми підставами для зміни (збільшення) розміру аліментів, які зобов'язаний сплачувати [PERSON] для утримання неповнолітньої доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісяця до досягнення нею повноліття, починаючи стягнення від дня набрання чинності рішенням суду. При цьому, відповідач не надав суду доказів щодо його стану здоров'я, наявності інших утриманців, які враховуються при визначенні розміру аліментів, чим не виконав вимоги ст.ст.10,58,59 ЦПК України, і судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Враховуючи наведене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», тому, стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір у сумі 487,20 грн. за подання позовної заяви про позбавлення волі, та в дохід держави 551,20 грн. за подання позовної заяви про зміну розміру аліментів.

Outcome: approved