Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі та гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 02 червня 2014 року, близько 10 години 00 хвилин, в актовому залі Середньоводянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Рахівського району Закарпатської області, де він знаходився як батько двох учнів вказаної школи, під час проведення загальних зборів, на яких були присутні близько шістдесяти осіб, в тому числі і педагогічний колектив школи та технічні працівники, голова Рахівської районної державної адміністрації, в.о. начальника управління освіти Рахівської РДА а також батьки учнів школи, заступник директора з навчально-виховної роботи школи - відповідач [PERSON], в присутності вказаного кола осіб, з невідомих причин, спитавши позивача, «що він тут робить», почав обзивати його різними непристойними, образливими, та принизливими його честь та гідність словами, в тому числі таким як "зек", який відбував покарання у виді 2,5 років позбавлення волі, таким, що має зв'язки з кримінальними авторитетами. На зауваження директора школи та вчителів, відповідач не реагував, продовжував принижувати позивача не пояснюючи конкретно чим зумовлені такі приниження. Відповідач намагався переконати голову Рахівської РДА в тому, що позивач не вправі займати посаду в.о. директора Добрічанської ЗОШ І-ІІ ступенів с. Середнє Водяне через те, що він "зек", пов"язаний з "криміналом", являється сином корупціонера, що принизило позивача як посадову особу та громадянина в цілому. Він, дійсно, відповідно до наказу управління освіти, молоді та спорту Рахівської РДА від 10.09. 2013 року, обіймає посаду в.о. директора Добрічанської школи, користується повагою та авторитетом в колективі, серед учнів школи та їх батьків, а також присілка Добрик с. Середнє Водяне, має певне коло друзів та родичів, яким стало відомо про його приниження з боку відповідача. На думку позивача, вказані безпідставні звинувачення в його адресу з боку відповідача, зумовлені тим, що він, як і інші батьки, інколи на батьківських зборах вказував на недоліки у виховній роботі серед учнів школи, що могло несподобатися відповідачу. Зважаючи на вказані обставини, вважає, що дії відповідача є винними, оскільки направлені на приниження його імені, честі, гідності та ділової репутації, оскільки про даний випадок стало відомо вчителям та учням школи, мешканцям присілка Добрик та с. Середнє Водяне. На зауваження не оговорювати та не принижувати його, відповідач не реагував, що викликало у позивача сильний нервовий стрес у зв'язку з чим він змушений був звернутися до лікарів з метою надання медичної допомоги, так як у нього підвищився артеріальний тиск та рівень цукру у крові, загальний стан здоров'я було погіршено, що в кінцевому результаті призвело до порушення сну та дратівливості. Позивач являється батьком двох дітей, користується повагою у своїх сусідів та односельчан, педагогічного колективу, в якому він працює, і вказаним особам стало відомо про його приниження. Неправомірними діями відповідача, йому завдано моральної шкоди, яка включає в себе душевний біль та часткову втрату працездатності, викликану хворобами, зумовленими душевними переживаннями та протипраправною поведінкою відповідача по відношенню до нього. Важкість моральних страждань він оцінює в розмірі 10000 гривень. На підставі наведеного, просить суд захистити його особисті немайнові блага - честь, гідність та ділову репутацію шляхом зобов'язання відповідача вчинити перед ним публічне вибачення та не вчиняти в подальшому особисто або через третіх осіб будь-яких дій, направлених на приниження його імені, честі та гідності. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень а також витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 3000 гривень Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали, просять такі задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], позовні вимоги не визнали. Представник відповідача вказала про те, що суд не вправі зобов'язати відповідача публічно вибачитися, що чітко закріплено практикою Верховного суду України та передбачено способами захисту цивільних прав. Заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справі та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Конституція України закріплює інститут прав та свобод людини і громадянина, якому належить центральне місце. В Основному Законі майже третину норм становлять права, свободи та обов'язки людини і громадянина. Саме з цим пов'язано передбачення особистих немайнових відносин й у сфері цивільно-правового регулювання. Цивільним кодексом України передбачено закріплення особистих немайнових прав фізичних осіб, визначено їх сутність, предмет, зміст, гарантії та засоби захисту. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Одночасно, Основний Закон України проголошує, що саме праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь або ділову репутацію. З положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 року № 1, поняття "честь" означає особливе моральне ставлення людини до себе, що виявляється в усвідомленні свого соціального статусу, роду діяльності й моральних заслуг, і відповідне ставлення до неї суспільства, яке рахується з її діловою репутацією. "Гідність" означає особливе моральне ставлення людини до себе. Право на захист гідності, честі та ділової репутації здійснюється відповідно до вимог глави 3 та статей 275-280 ЦК. Слід зазначити, що основним способом захисту при цьому законодавець визначає судовий. Також у постанові Пленуму Верховного Суду України вiд 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", роз'яснено порядок застосування судами норм чинного законодавства щодо правового захисту честі, гідності та ділової репутації. Зокрема, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. З пояснень самого позивача [PERSON], показів свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитаних в ході судового розгляду, встановлено, що 02.06. 2014 року, близько 10 години 00 хвилин, на загальних зборах Середньоводянської загальноосвітньої школи відповідач [PERSON], в присутності сторонніх осіб, виражався в адресу позивача нецензурними, образливими словами, вказав про відбуття позивачем покарання за вчинення злочину у виді позбавлення волі, його зв'язки з кримінальним минулим, у зв'язку з чим він не має права займати посаду в.о. директора Добрічанської ЗОШ. Інші свідки, допитані в судовому засіданні 05.08. 2014 року, [PERSON] та [PERSON] не підтвердили посилання позивача про факт образливих дій в його адресу, вказали, що вони не пам'ятають, того, що 02.06. 2014 року, на загальних зборах Середньоводянської ЗОШ, [PERSON] ображав позивача різними принизливими словами, однак і не заперечили наявність вказаного факту. Покази свідків [PERSON] та [PERSON], суд оцінює критично, оскільки вказані особи перебувають у безпосередньому підпорядкуванні відповідача, що дає підстави про їх зацікавленість у результатах розгляду. Як встановлено судом, згідно наказу управління освіти, молоді та спорту Рахівської РДА від 10.09. 2013 року № 503-к, позивач [PERSON] призначений на посаду в.о. директора Добрічанської загальноосвітньої школи з 10.09. 2014 року по 31.06. 2014 року. В матеріалах справи наявна характеристика управління молоді та спорту Рахівської РДА з якої вбачається, що позивач [PERSON] характеризується управлінням освіти з позитивної сторони, є досвідченим педагогом, старанно виконує професійні завдання, підтримує добрі стосунки з колегами, підлеглими та батьками. З відповіді на запит управління інформаційно-аналітичного забезпечення МВС України в Закарпатській області від 28.10. 2014 року № 14/1493, вбачається, що позивач [PERSON], на території України, станом на 28.10. 2014 року до кримінальної відповідальності не притягувався, засудженим не значиться, в розшуку не перебуває. Таким чином, суд констатує, що відповідачем [PERSON], 02.06. 2014 року, було поширено недостовірну інформацію про позивача, - у присутності сторонніх осіб, ним вказано відомості про факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності та відбування ним покарання у виді позбавлення волі, яка не відповідає дійсності, що стверджено наданими відомостями управління МВС, і поширення про особу недостовірної інформації в будь-якому випадку зачіпає особисті немайнові права особи такі як честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, суд вважає, що образливе та нецензурне висловлювання в адресу позивача, в будь-якому випадку має принизливий характер, порушує загальновизнані правила співжиття та є неетичним. Вказані дії відповідача вчинені так само в присутності сторонніх осіб, тобто з об"єктивної сторони такі дії мали характер поширення, на думку позивача порушили його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації, отже посягають на особисті немайнові права позивача, і тому такі підлягають захисту. Згідно зі ст.ст. 15-16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, що порушує право. На підставі наведеного, суд вважає за можливим зобов'язати відповідача не вчиняти в подальшому особисто або через третіх осіб будь-яких дій, направлених на приниження честі та гідності позивача. Однією з позовних вимог позивача, являється публічне вибачення [PERSON] перед позивачем за спричинені приниження. Статтею 297 ЦК України, передбачено право фізичної особи звернутися до суду з позовом про захист честі та гідності. Способи судового захисту гідності, честі та ділової репутації передбачені ст.ст. 16, 277 ЦК України, але такого способу як зобов'язання принести вибачення, вказаними нормами не передбачено. Поряд з цим, у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", та главою 3 ЦК України не передбачено такий спосіб судового захисту як зобов'язання відповідача в тій чи іншій формі вибачитися. Думку щодо неможливості застосовувати такий спосіб захисту честі та гідності, як зобов'язання принести вибачення, висловив і Європейський суд у справах людини в рішенні від 05.05. 2011 року по справі за позовом редакції газети "Праве дело" (рос.) та Штекель проти України. Отже, така міра як вибачення, не передбачена національним законодавством, а зобов'язання вибачитися може перечити конситтуційнві гарантії свободи вираження. Тому суд вважає, що принесення вибачень як спосіб захисту не є такою, що ґрунтується на законі. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, тому вирішуючи дане питання, суд виходить з наступного. П. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03. 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", передбачено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Факт протиправних дій відповідача знайшов своє підтвердження в судовому засіданні - поширення негативної та недостовірної інформації. Позивач вказує, що протиправними діями відповідача він зазнав душевного болю та страждань, що спричинило захворювання та часткову втрату працездатності. В матеріалах справи міститься довідка амбулаторії загальної практики сімейної медицини Добрик с. Середнє Водяне, Рахівського району Закарпатської області від 20.07. 2014 року, з якої вбачається, що в період з 02.06. 2014 року по 11.06. 2014 року позивач [PERSON], перебував на амбулаторному лікуванні. Враховуючи, що перебування на лікуванні позивача саме з 02.06. 2014 року, свідчить про наявність причинного зв"язку з протиправними діями відповідача, оскільки захворювання настало в той самий день, в який відбулося поширення негативної та недостовірної інформації у відношенні позивача, що так само стверджено поясненнями і самого позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, з урахуванням моральних переживань позивача у зв'язку з поширенням про нього негативної та недостовірної інформації, в результаті чого позивач [PERSON] зазнав моральних страждань, які потягли за собою розлад здоров'я, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 1700 гривень. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У відповідності до ст. 8 Закону «Про Державний бюджет України на 2014 рік», у 2014 році, розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі складає 1218 гривень. Відповідно до журналів судових засідань загальна кількість часу, витраченого адвокатом [PERSON] на представництво інтересів позивача в суді, становить дві години шість хвилин, з яких: 1 хв. у судовому засіданні 22.07. 2014 року; 1 год. у судовому засіданні 05.08. 2014 року; 1 хв. у судовому засіданні 20.10. 2014 року; 4 хв. у судовому засіданні 29.10. 2014 року та 1 год. в судовому засіданні 13.11. 2014 року. Виходячи з зазначеного розміру мінімальної заробітної плати та часу, протягом якого адвокат брав участь у справі, - граничний розмір на правову допомогу може становити: (1218:100 х 40 = 487,20 гривень х 2,06) = 1003,63 гривень. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути грошову суму в розмірі 501,82 копійок, як витрат на правову допомогу. Крім того, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь [PERSON], слід стягнути також витрати по сплаті судового збору в сумі 487,20 гривень (243,60 гривень, як розмір судового збору за позовну вимогу про захист честі та гідності, 243,60 гривень, як розмір судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, розмір якої не перевищує п'яти мінімальних заробітних плат). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається у випадку внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. З квитанцій про сплату судового збору № 0520810187 від 08.07. 2014 року та № 0520810185 від 08.07. 2014 року, вбачається, що при зверненні до суду з даними позовними вимогами, позивачем зайво сплачено судовий збір в сумі 256,40 гривень, тому вказана сума судового збору, підлягає поверненню позивачу, як зайво сплачена.

Outcome: partial