Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

16.04.2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором кредиту. 06.05.2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. 02.06.2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсними, розірвання та припинення кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки внаслідок порушення прав споживача та визнання незаконним нарахування щомісячної комісії за послуги банку. 04.05.2017 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним додатку № 13 до кредитного договору № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року. В судове засідання призначене на 01.06.2017 року та 14.06.2017 року представник позивача [PERSON] не зявився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують, проти заочного розгляду справи не заперечують. Однак, представник первісного позивача ПАТ «ВіЕс Банк», який брав участь у попередніх судових засіданнях, [PERSON], в судовому засіданні зустрічний позов не визнав, а позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» підтримав повністю та в позовній заяві від 16.04.2015 року зазначив, що 13.06.2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 06-2/261Ф з додатками, згідно якого позивачем було відкрито кредитну лінію на поновлюваній основі, розмір кредитної лінії встановлюється у розмірі заборгованості по кредиту, дійсної на момент: підписання останньої угоди, а саме: 95 869,58 доларів США, яка змінювалася згідно додатків, з кінцевим строком погашення не пізніше 13.02.2015 року (пункт 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору), під 11,50 % річних. Крім цього, відповідно до умов Кредитного договору № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року, а саме 5.2.9 позичальник зобов'язаний: повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку зобов'язання у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; утворення в позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року з [PERSON] було укладено договір поруки 06-2/261Ф/П1 від 28.03.2008 року, згідно з умовами якого вона являється поручителем по зобов'язаннях [PERSON] Однак, відповідач [PERSON] умов кредитного договору не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 50290,95 доларів США. Крім того, згідно позову ПАТ «ВіЕс Банк» від 06.05.2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було обєднано в одне провадження з даним позовом, вбачається, що між ПАТ «ВіЕс Банк», та [PERSON] було укладено іпотечний договір від 16.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Косівського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1807, а також додатки до нього згідно яких відповідач надав у заставу позивачу нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, а саме: незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських споруд площею 0,1200 га, що розташовані в с. Старі Кути, по вул. Лесі Українки № 10а, Косівського району, Івано-Франківської області. В звязку із цим, просить відмовити відповідачам в задоволенні їх зустрічного позову повністю та в запереченні проти зустрічного позову просить задоволити первісний позов ПАТ «ВіЕс Банк» у відповідності до вимог первісної позовної заяви. Представник відповідачів по довіреності, [PERSON], та відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явилися, заяви про розгляд справи без їх участі до суду не подавали. Однак, брали участь у попередніх судових засіданнях, в яких позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» про стягнення боргу за договором кредиту визнали частково свої позовні вимоги підтримали повністю та в зустрічній позовній заяві зазначили, що дійсно, 13.06.2007 року, між [PERSON] та ВАТ «ЕлектронБанк» правонаступником якого є ВАТ «Фольксбанк», правонаступником якого відповідно є «ВіЕс Банк» було укладено споживчий кредитний договір № 06-2/261Ф з додатками, згідно якого Банком відкрито кредитну лінію на поновлювальній основі в сумі 50000 доларів США строком на 5 років. В якості забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором з [PERSON] було укладено договір поруки № 06-2/261Ф/П1 від 28.03.2008 року. Крім того, виконання зобовязань за кредитним договором забезпечено іпотекою - незавершеним будівництвом житлового будинку з господарською будівлею та земельною ділянкою площею 0,12 га за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Старі Кути, вул. Л.Українки 10,а. Відповідач [PERSON] на виконання свого грошового зобовязання періодично сплачував всі платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним, договором, однак в звязку із значним стрімким зростанням курсу гривні по відношенню до долара, на даний час виконання такого, вкрай несправедливого для нього зобовязання є просто нереальним. Відповідач не заперечив, що порушив починаючи із липня 2014 року свої зобов'язання в частині сплати платежів тільки по процентах за користування кредитом. Така заборгованість станом на 07.04.2015 року складає 3815,74 доларів США. Простроченої заборгованості по тілу кредиту з самого початку укладення кредитного договору (червня 2007 року) по даний час у нього не було, вважає, що являвся добросовісним позичальник незважаючи на те, що як він, так і його сімя умовами вказаного договору були покладені у вкрай невигідні умови. Крім того, вважають, що позичальник, який отримав споживчий кредит в іноземній валюті має право звернутися до суду з позовом про визнання договору споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним. Саме з цих підстав бажають визнати кредитний договір та договори іпотеки і поруки недійсними. А тому, просять в позовних вимогах ПАТ «ВіЕс Банк» відмовити, а їх позовні вимоги задоволити. Також, [PERSON] в своїй зустрічній позовній заяві зазначила, що Додатковою угодою № 13 до кредитного договору № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року встановлено заборгованість по кредиту на момент підписання даної угоди в розмірі 95869,58 доларів США, з сумою якої вона не згідна. Крім того, вважає, що банк не видав усієї суми кредиту згідно додатку № 7, а також просить застосувати строк позовної давності до предявлених їй позовних вимог як до поручителя. Суд, не приймає до уваги клопотання представника відповідачів-позивачів [PERSON] про відкладення розгляду справи, оскільки він повторно не з»явився в судове засідання, що вказує на затягування розгляду справи, та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226ЦПК України та не заперечилось сторонами Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст. 197 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов ПАТ «ВіЕс Банк» про стягнення боргу за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки слід задоволити частково, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними, розірвання та припинення кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки внаслідок порушення прав споживача та визнання незаконним нарахування щомісячної комісії за послуги банку, та зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним додатку № 13 до кредитного договору № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року, слід відмовити з наступних підстав. У відповідності до вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести\~\~ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4\~ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. У порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, що змусило ПАТ «ВіЕс Банк» звернутись до суду з даними позовами. А саме: як вбачається з матеріалів справи, Косівським районним судом 22.05.2015 року було ухвалено заочне рішення № 347/745/15 за позовними вимогами ПАТ «ВіЕс Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором кредиту (Т.1 а.с.83-85), яке за заявою відповідачів від 02.06.2015 року було скасоване ухвалою Косівського районного суду від 03.07.2015 року (Т.1 а.с.95-96) та призначено до судового розгляду. Однак, не дочікуючи результатів розгляду по суті даних позовних вимог, ПАТ «ВіЕс Банк» 06.05.2015 року звернувся до [PERSON] з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, якому було присвоєно № 347/848/15. Ухвалою Косівського районного суду від 03.07.2015 року цивільні справи № 347/745/15 та 347/848/15 було обєднано в одне провадження. У відповідності з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитор зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до копії кредитного договору 06-2/261Ф від 13.06.2007 року (а.с.7-8), ВАТ «Електрон Банк» надав позичальнику кредит на суму 50000 (пятдесят тисяч) доларів США строком на 5 років з кінцевим терміном повернення 12.06.2012 року. Згідно п.1.2 даного договору, позичальник зобовязався зменшувати заборгованість за основним боргом по кредитній лінії частинами відповідно до графіку зменшення ліміту кредитної лінії, що міститься в додатку № 1 до кредитного договору і є його невід'ємною частиною та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених кредитним договором. Зокрема, згідно додатку №1 до цього договору (Т.1 а.с.9), відповідач повинен був здійснювати щомісячні платежі в розмірі 833 долари США. Також, згідно п. 2.1 даного договору, виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором забезпечується іпотекою незавершеного будівництвом житлового будинку з господарською будівлею та земельною ділянкою площею 0,12 га за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Старі Кути, вул. Л.Українки 10а. У відповідності до положень ч.2 ст.1054 ЦК України та згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший\~ розмір не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року (Т.1 а.с.6), виданої ПАТ "ВіЕс Банк", загальна сума заборгованості становить 50290,95 доларів США, зокрема: заборгованість за кредитом складає 46316,79 доларів США; заборгованість за процентами 3815,74 доларів США; нарахована пеня 158,42 доларів США. Однак, вищенаведений розрахунок заборгованості спростовується висновком судово-економічної експертизи від 11.01.2017 року (Т.3 а.с. 12-19), якою встановлено, що наявний у справі розрахунок заборгованості [PERSON] по кредиту №06-2/261Ф від 13.06.2007 року, а саме: відсотків, пені та штрафу, який наданий Банком, не відповідає умовам укладеної кредитної угоди №06-2/261Ф від 13.06.2007 та додаткам до неї. А також, експертом встановлено, що сума заборгованості Позичальника [PERSON] по кредитному договору №06-2/261Ф від 13.06.2007 року станом на 07.04.2015 рік становить 47 787,60 доларів США, з яких: - 45 271,90 доларів США - заборгованість за кредитом; - 2 166,77 доларів США - заборгованість за відсотками; - 348,93 доларів США - прострочена заборгованість по відсоткам. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно пункту 7.1 вищеназваного кредитного договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Відповідно до п. 2.2. кредитного договору № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року, виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором може забезпечуватись в майбутньому будь-якими іншими видами забезпечення, що не суперечать чинному законодавству України. А тому, додатково на забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року, ПАТ «Електрон Банк» уклав договір поруки із [PERSON]. Згідно з ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно копії договору поруки № 06-2/261Ф/П1 від 28.03.2008 року та додатку до договору поруки від 15.04.2009 року (Т.1 а.с.22, 23), поручителем [PERSON] являється [PERSON], що передбачає її солідарну відповідальність перед кредитором за невиконання зобовязань [PERSON], оскільки відповідно до пункту 1.2 вищеназваного договору поруки та додатку до нього, поручитель зобовязується перед кредитором солідарно із боржником в повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобовязань за кредитним договором. Відповідно до абзацу 2 п.42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). А тому, беручи до уваги вищенаведене, а також зважаючи на позицію представника ПАТ «ВіЕС Банк», викладену ним як в судовому засіданні, так і в поданому ним до суду запереченні проти зустрічного позову про задоволення позову банку у відповідності до вимог первісної позовної заяви, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «ВіЕС Банк» слід задоволити частково, а саме, позовні вимоги про стягнення боргу за договором кредиту задоволити частково, а в позовних вимогах про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити, в звязку із чим, стягнути прострочену заборгованість з боржників солідарно без звернення стягнення на предмет іпотеки, а також в розмірі визначеному судово-економічною експертизою. Що ж до зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними з моменту укладення та припинення дії договорів кредиту, поруки та іпотеки, які вони мотивують тим, що при укладенні цих договорів було порушено істотну умову, тобто дані договори мали укладатись не в іноземній валюті, а в національній валюті гривні, а також при наявності у банку відповідної індивідуальної ліцензії на такі операції, то в даних позовних вимогах слід відмовити з наступних підстав. По-перше, згідно абзацу 2 п.11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. По-друге, хоча, відповідно до п. 13 вищенаведеної постанови Пленуму ВССУ, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11\~Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. Та у зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності\~Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Однак, посилання позивачів за зустрічним позовом, [PERSON] та [PERSON], щодо неправомірності укладення між банком та ними споживчого кредиту в іноземній валюті є безпідставними, так як кредитний договір було укладено 13.06.2007 року, тобто до набрання чинності вищенаведеним законом, який забороняє надання споживчого кредиту в іноземній валюті. А тому, як кредитний договір , так і похідні від нього договір поруки та іпотечний договір не можуть бути визнані судом недійсними. Крім того, у своїй зустрічній позовній заяві, [PERSON] та [PERSON] посилаються на те, що зміст кредитного договору суперечить вимогам ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», так як ні перед укладенням даного договору, ні протягом його дії, банк не повідомив відповідача [PERSON] у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає закон. Однак, суд критично ставиться до даного твердження відповідачів, оскільки про умови надання кредиту відповідачі були ознайомлені про що свідчать: 1) п.10.5 кредитного договору № 06-2/261ІФ від 13.06.2007 року (а.с.8), відповідно до якого підписанням даного кредитного договору позичальник підтверджує, що перед укладенням кредитного договору банк повідомив позичальника у письмовій формі про умови кредитування у банку; 2) в Додатку № 2, Додатку № 5 та Додатку № 9 до кредитного договору № 06-2/261ІФ від 13.06.2007 року (зворотній бік а.с.10, 13, 16), вказано, що з попередньою інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту ознайомлений позичальник [PERSON], про що свідчить його підпис; 3) в інших додатках до кредитного договору, зокрема у Додатку № 1, 4, 8, 13, вказано, що в усіх інших питаннях сторони керуються кредитним договором № 06-2/261ІФ від 13.06.2007 року. Тобто, якщо прямо і не вказано в даних додатках про письмове повідомлення банком про умови кредитування, то все одно є відповідні посилання у них до вищенаведеного п.10.5 кредитного договору № 06-2/261ІФ від 13.06.2007 року. Таким чином, відповідачами не доведено суду щодо їх необізнаності про умови кредитування через недотримання банком вимог ч.2 чт.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови надання кредиту. Відповідно з абз.2 ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, повязані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обовязковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обовязковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Крім того, також не підлягає задоволенню і доповнена позовна вимога [PERSON] про визнання незаконним нарахування щомісячної комісії за послуги банку, оскільки з копії розрахунку заборгованості, поданої банком, не вбачається предявлення банком до стягнення таких виплат. Що ж до зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним додатку № 13 до кредитного договору № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року, то в задоволенні даного позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно п.21 Постанови Пленуму ВСУ\~«Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити з того, що в силу положень статей 509, 533, 638, 1054 ЦК відсутні підстави для визнання договору поруки недійсним через укладення після нього додаткових угод про надання чергового траншу. Таким чином, зі змісту кредитного договору та додатків до нього судом встановлено, що предметом кредитного договору № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року згідно п.1.1, є зобовязання банку відкрити позичальнику кредитну лінію на поновлюваній основі, тобто, кредитну лінію. Як вбачається з копії Додаткової угоди № 13 від 15.04.20109 року до кредитного договору № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року (Т.1 а.с.19), позивачка за зустрічним позовом, [PERSON] своїм підписом підтвердила свою згоду з умовами даної Угоди № 13 до кредитного договору та новим графіком погашення кредиту. А тому, з огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав в застосуванні строку позовної давності до предявлених банком до [PERSON] позовних вимог як до поручителя. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, тобто є чоловіком та дружиною, а тому суд критично ставиться до посилань [PERSON] на те, що вона як поручитель не була належним чином повідомлена банком про заборгованість [PERSON] та не предявила відповідних доказів. Крім того, посилання [PERSON] на те, що банком не видано всю суму кредитних коштів передбачених Додатком № 7 до кредитного договору № 06-2/261Ф від 13.06.2007 року, чим порушено ним зобовязання перед боржниками, є безпідставними, оскільки п.3.3. вищенаведеного кредитного договору передбачено, що «надання кредиту здійснюється банком повністю або частково в готівковій формі на письмову вимогу позичальника». Тобто видача готівки є правом банку, а не обовязком, а також, така видача здійснюється тільки на письмову вимогу позичальника. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. А тому, зважаючи на те, що позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» про стягнення боргу за договором кредиту судом задоволено частково, то взвязку із зменшенням загальної суми стягнення, судовий збір з відповідачів слід стягнути в межах задоволення позову, пропорційно до сплаченого банком судового збору, що становить 3472,11 грн. А, оскільки в задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, судом відмовлено, то судовий збір сплачений банком за дану позовну вимогу стягненню не підлягає. Відповідно до абзаців 5, 6 п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Отже, розрахований до стягнення вищенаведений судовий збір на користь ПАТ «ВіЕс Банк» у розмірі 3472,11 грн., підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] порівно, а саме, у розмірі по 1736,06 грн., з кожного. Крім того, оскільки заяву ПАТ «ВіЕс Банк» про забезпечення позову про накладення арешту на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно відповідачів було задоволено частково, а в задоволенні заяви ПАТ «ВіЕс Банк» про забезпечення позову про передачу в управління банку забезпеченого іпотекою майна, відмовлено, то до стягнення на користь ПАТ «ВіЕс Банк» підлягає сплачений за першою заявою судовий збір в розмірі 121,80 грн., що становить по 60,90 грн. з кожного. На підставі наведеного, п.п. 9, 11, 13, 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, ст.11\~Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», ст.ст. 553-554, 625, 1046-1054 ЦК України та

Outcome: approved