Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. У позові вказав, що між ним та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого він надав відповідачці грошові кошти в сумі 200000 грн., а вона зобовязалася повернути йому суму позики в строк до 05.07.2016 року, про що написала розписку. Після закінчення строку виконання зобовязання відповідачка позику йому не повернула, тому просив стягнути суму боргу у судовому порядку, а також судові витрати. У судове засідання позивач не зявився, надавши суду письмову заяву з клопотанням про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала суду письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання неодноразово не зявилася, про слухання справи сповіщалася належним чином, шляхом надсилання рекомендованими листами на її адресу реєстрації судових повісток, копії позову та додатків до нього, за отриманням поштових відправлень не з'явилася, тому вони повернуті суду (а.с. 28, 30). Враховуючи зазначені обставини, суд вважає неотримання відповідачкою поштового відправлення відмовою у його отриманні, а тому, відповідно до п.8 ст. 76 ЦПК України відповідачка вважається повідомленою належним чином про час, місце розгляду цивільної справи, а оскільки вона не повідомила суд про причини своєї неявки, суд вважає причину її неявки неповажною. Відповідно до ст. 74 ЦПК України, судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців направляється за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Як вбачається з довідки адресно - довідкового сектору Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 28.07.2016 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 13), саме за місцем реєстрації відповідачка повідомлялася про слухання справи, тому, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності по наявних у справі документах, шляхом постановлення заочного рішення. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню у звязку з наступним. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 68 Конституції України зобов'язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Частиною 3 ст. 10, ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 200000 грн. та зобовязалася повернути позику у строк до 05.07.2016 року, що підтверджується розпискою (а.с. 16). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що [PERSON] не повернула у зазначений строк суму позики, у даному цивільно - правовому спорі не використала можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень, на виклик суду не з'явилася. Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із виконанням зобов'язань, які регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконують суд, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачкою прав, оскільки судом встановлено, що відповідачка не виконує взяті на себе за договором зобов'язання та не повернула позивачу кошти, одержані у позику, а відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту, шляхом повного задоволення позовних вимог. Такий висновок суду ґрунтується не лише на законодавстві України, а й на практиці Європейського Суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де ЄСПЛ вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпції щодо фактів . Враховуючи вищевказане, виходячи з того, що грошова позика позикодавцеві до теперішнього часу відповідачкою не повернута, небажання відповідачки надати заперечення та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, з'являтися на виклик суду, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги позивача у повному обсязі обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до квитанції № П123/4468741/1 від 25.07.2016 року [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 2000 грн. при подачі позову до суду, а також згідно квитанції П123/4468758/1 від 25.07.2016 року сплатив судовий збір у розмірі 552 грн. за подачу заяву про забезпечення позову. Відповідно до ст. 4 Законом України «Про судовий збір» за подачу заяви про забезпечення позову сплачується судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп., а тому в цієї частині позов необхідно задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2275 грн. 60 коп. В інший частині позовних вимог відмовити.

Outcome: partial