Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який з урахуванням останніх уточнень обгрунтувала тим, що 16 березня 1992 року вона познайомилася з відповідачем. Протягом року вони зустрічалися, а з 1 червня 1993 року стали проживати однією сім'єю в її квартирі [ADDRESS], де вона проживала зі своєю донькою від першого шлюбу [PERSON], 1980 року народження. З 01.06.1993 року до 01.09.1996 року вони постійно проживали однією сім'єю у її квартирі. Влітку 1993 року вони з відповідачем підшукали вільну земельну ділянку по [ADDRESS] та почали обробляти її. Одночасно відповідач звернувся з заявою про виділення йому в користування земельної ділянки для будівництва будинку. В серпні 1996 року вони разом встановили на земельній ділянці будівельний вагончик, обладнали його під житло та з 01.09.1996 року стали в ньому разом проживати, а з 1997 року розпочали будівництво будинку, надвірних будівель та споруд. Земельна ділянка була приватизована відповідачем у вересні 1997 року. З відповідачем вони мали спільний бюджет, а всі зароблені ними кошти вони вкладали в придбання будівельних матеріалів. 28.04.2006 року між ними було зареєстровано шлюб. Так як будівництво будинку було ними розпочато під час їх проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу, а продовжувалося та було закінчено в період шлюбу, то всі будівельні матеріали, які були використані під час будівництва будинку, надвірних будівель та споруд, є їхньою спільною сумісною власністю. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач, з врахуванням останніх уточнень від 26.03.2014 року, просить суд встановити факт її спільного проживання однією сім'єю з відповідачем у період з 21.12.1996 року по 28.04.2006 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використане при будівництві домоволодіння [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, з підстав викладених у письмових запереченнях. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. В судовому засідання було встановлено, що позивач та відповідач познайомилися на початку літа 1993 року. На час їх знайомства відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано між ними за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.1996 року, але розірвання шлюбу було зареєстроване у органах РАЦС лише 29 березня 2006 року, про що свідчить копія актового запису про розірвання шлюбу (а.с.67-68). Позивач вважає, що саме з моменту набрання законної сили вказаним рішенням суду (21.12.1996 року), відповідач не перебував вже у зареєстрованому шлюбу, а тому саме з цього часу він проживав з нею однією сім'єю до моменту реєстрації між ними шлюбу 28 квітня 2006 року. З такими доводами позивача суд не погоджується, оскільки вони суперечать ст. 44 КпШС України в редакції 1969 року який діяв на час виникнення спірних правовідносин та відповідно до якої шлюб вважався розірваним з часу реєстрації розлучення в органах ЗАЦС. Аналогічні висновки викладені і у п 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, де звертається увага на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК), але це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК. Відмовляючи у задоволенні позовних в частині встановлення факту спільного проживання позивача однією сім'єю з відповідачем у період з 21.12.1996 року по 28.04.2006 року, суд виходив також з того, що ці обставини не були підтверджені в судовому засіданні належними доказами, а покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ці особи були свідками обставин лише у певний короткий проміжок часу та жоден з них не підтвердив, що між ними склалися у цей період усталенні стосунки, як чоловіка та дружини. Про відсутність таких стосунків наголошував в судовому засіданні відповідач, який вказував на те, що після встановлення ним будівельного вагончику він в ньому проживав самостійно, підтримував стосунки зі своєю колишньою дружиною, реєстрація розірвання шлюбу з якою відбулоася у органах РАЦС лише 29 березня 2006 року. З позивачкою він дійсно зустрічався та лише інколи вона приїжджала до нього але постійно проживала за своєю адресою у квартирі [ADDRESS] разом зі своєю донькою. Не зважаючи на те, що відповідач перебував до 29 березня 2006 року у іншому зареєстрованому шлюбі, в судовому засіданні не було доведено позивачем факт її спільного проживання у період з 21.12.1996 року по 28.04.2006 року (до моменту реєстрації між ними шлюбу), оскільки відсутні будь - які докази наявності про те, що в них існував спільний бюджет, що вони здійснювали спільне господарство у цей період часу та сумісно придбавали будь - яке майно, про що жоден із свідків також не підтвердив в судовому засіданні, а лише наголошували на тому, що бачили їх разом. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи з цих вимог закону, а також дослідженних в судовому засіданні всіх обставин справи та наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку, що взаємовідносини між позивачем та відповідачем з 21.12.1996 року по 28.04.2006 року (до моменту реєстрації між ними шлюбу) не свідчать про фактичні шлюбні стосунки між ними саме у цей період, оскільки не було доведено факт спільного проживання та ведення господарства, спільного побуту, а покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не можуть бути підставою для встановлення цього факту саме у той період, який вказує позивач. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання з позивачем права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використане при будівництві домоволодіння [ADDRESS], суд виходив з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON], під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у 1992 році вирішив зайнятися будівництвом будинку на земельній ділянці за адресою [ADDRESS]. Зазначена земельна ділянка за наказом директора радгоспу ім. Леніна від 10.05.1995 року була виділена відповідачу для будівництва житлового будинку за вказаною адресою з земель фонду радгоспу, про що свідчить копія акту від 27.04.1995 року та наказу (а.с.27,28). В подальшому, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 20.02.1997 р., відповідач [PERSON] отримав державний акт на цю земельну ділянку від 03.06.1997 року (а.с.13), де зазначено місце його проживання у [ADDRESS], що спростовує доводи позивача про те, що вони разом з 01.06.1993 року до 01.09.1996 року постійно проживали у її квартирі на [ADDRESS]. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач на території вказаної земельної ділянки встановив будівельний вагончик в якому став проживати та разом з тим у 1994 році розпочав будівництво будинку, яке згідно технічного паспорту станом на 7.11.2013 року було закінчено у 1997 - 1998 роках (а.с.159-161), що також спростовує доводи позивача про те, що будівництво вказаного будинку було закінчено у 2010 році. За змістом ч. 3 ст. 331 ЦК України, до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва. Вирішуючи питання, яким нормативно правовим актом регулюються виниклі спірні правовідносини, суд виходив з того, що відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 р. N 3). Частина 1 статті 21 Сімейного кодексу України встановлює, що на території України дійсним визнається лише шлюб, який належним чином зареєстрований. Одним із принципів регулювання сімейних відносин визнання шлюбу, укладеного лише в органах реєстрації актів цивільного стану. Лише зареєстрований в органах РАЦСу шлюб породжує правові наслідки, в чому полягає конститутивне (правостворююче) значення реєстрації шлюбу. Саме від дня державної реєстрації шлюбу у подружжя виникає цілий комплекс взаємних прав та зобов'язань. Оскільки закон визнає лише зареєстрований (цивільний або світський) шлюб, укладений в органах РАЦСу, перебування громадян у фактичних шлюбних відносинах або укладення ними шлюбу за релігійним обрядом є особистою справою кожного громадянина, але не тягне жодних правових наслідків законного шлюбу. Встановлення обов'язкової державної реєстрації шлюбу означає, що фактичні шлюбні відносини, незалежно від того, наскільки вони є тривалими, не являються шлюбом в юридичному значенні та не породжують правових наслідків. Проживання однією сім'єю (що неправомірно у побуті іменується "цивільним шлюбом") містить лише одну ознаку шлюбу - ознаку сімейного союзу жінки та чоловіка, а відсутність державної реєстрації не робить такий союз актом цивільного стану, тобто шлюбом, як правової категорії. Жінка та чоловік у такому союзі набувають статус сім'ї, але не набувають статус подружжя, а отже проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Таким чином, жінка та чоловік, які спільно проживають без шлюбу, не наділені правами та обов'язками подружжя, а наділені правами та обов'язками як особи, які проживають однією сім'єю. Аналогічна позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 15.05.2012, № 648/0/4-12 "Щодо обов'язкових для всіх судів України правових позицій", де звертається увага на те, що відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", звертається увага на те, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. З огляду на те, що відповідач фактично закінчив будівництво будинку у 1997 - 1998 роках, а шлюб з позивачкою зареєстрував лише 28 квітня 2006 року, тому твердження позивача про належність їм на праві спільної сумісної власності будівельних матеріалів використаних під час будівництва спірного будинку - є безпідставними, оскільки відповідач до закінчення будівництва фактично перебував в іншому зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірвав лише 29.03.2006 року (а.с. 67). Крім того, оскільки будівництво будинку було закінчено ще у 1998 році, тому не має правових підстав визнавати за позивачем право власності на на ? частині будівельних матеріалів на підставі Сімейного Кодексу України, так як він застосовується до сімейних відносин які виникли після набрання ним чинності, тому на правовідносини сторін стосовно майна набутого на той час, норми СК України не поширюються. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 р. N 20, у разі спору частка в майні сторін повинна визначатися залежмо від участі кожного з них у його набутті. Відповідно до ст. 17 Закону "Про власність", який був чинний на момент придбання спірного майна, майно, придбане внаслідок спільної праці, є спільною сумісною власністю сторін, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір частки кожного визнається ступенем його трудової участі. Однак відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана під час приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, за загальним правилом, для задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб, остання мала надати суду належні та допустимі докази про її участь у набутті цих будівельних матеріалів, оскільки без визначення ступеня її участі працею й коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на ? частину будівельних матеріалів. В судовому засіданні позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат були придбані будівельні матеріали з яких будувався будинок, що також узгоджується з показами допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], який з 1997 року зі своєю бригадою здійснював будівництво будинку та наголосив на тому, що всі розрахунки з ним здійснював виключно відповідача, як шляхом надання зустрічних послуг так і на інших умовах, при цьому позивач ніякої участі в цьому не приймала. На відміну від позивача, яка не надала жодного документу на придбання будівельних матеріалів, відповідач надав накладну № 57 від 10.10.1994 р на придбання ним особисто плит перекриття (а.с.142), наголошуючи на тому, що всі інші документи були знищенні під час пожежі, про що свідчить копія акту про пожежу від 30.01.2006 року (а.с.57). При таких встановлених в судовому засіданні обставинах справи та наданої оцінки всім існуючим доказам, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed