Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про: - визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором від 03.04.2007 № KF40092 з наступними змінами та доповненнями, укладеним між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» та [PERSON] (надалі - Кредитний договір); - визнання припиненою іпотеки, згідно з іпотечним договором, посвідченим 03.04.2007 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Іванчовою Н.С., зареєстрованим в реєстрі за №951 з наступними змінами та доповненнями укладеного між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» та [PERSON] , [PERSON] (надалі - Іпотечний договір); - припинення обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень забороною та іпотекою, відносно нерухомого майна предмету іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що зобов`язання за Кредитним договором виконані позичальником в повному обсязі, внаслідок задоволення вимог відповідача, шляхом набуття у власність двох предметів іпотеки в результаті непроведених прилюдних торгів в порядку, передбаченому статтями 36, 41, 49 Закону України «Про іпотеку» та ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідач, у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк, відзив на позовну заяву не подав. 10.11.2021 від відповідача надійшли письмові пояснення по суті спору, у яких висловлена незгода із заявленими позовними вимогами, оскільки рішення суду, яким стягнуто заборгованість виконано частково, і таке продовжує перебувати на примусовому виконанні у приватного виконавця Закарпатського виконавчого округу Кохана П.І. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки також не виконано в повному обсязі. Крім того, відповідачем у даній ситуації застосовано судовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, що виключає можливість застосування положень статті 36 Закону України «Про іпотеку». Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивачі зазначили у ньому три позовні вимоги щодо визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки з підстави задоволення вимог відповідача за рахунок предметів іпотеки. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо існування між сторонами кредитних зобов`язань. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. 3 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «ЕЛЕКТРОН БАНК» (далі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено Кредитний договір (а.с. 15-21), на підставі якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в сумі 60000,00 доларів США зі сплатою процентів за користуванням кредитом в розмірі 13,5 % річних, строком на 10 років (п.1 Кредитного договору). 14.05.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» і [PERSON] був укладений додаток №2 до Кредитного договору, відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 80 000 доларів США, строком на 120 місяців. Цього ж числа, був укладений Додаток №3 до Кредитного договору, згідно до якого Позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту відповідно до встановленого графіку. 11.09.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» і [PERSON] був укладений додаток №4 до Кредитного договору, відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США, строком на 120 місяців під 12,5 % річних. Цього ж числа був укладений Додаток №5 до Кредитного договору, згідно до якого Позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту відповідно до встановленого графіку. 23.11.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» і [PERSON] був укладений додаток №6 до Кредитного договору, відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 280 000 доларів США, строком на 180 місяців під 12% річних. Цього ж числа був укладений Додаток №7 до Кредитного договору, згідно до якого Позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту відповідно до встановленого графіку. 25.02.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» і [PERSON] був укладений додаток №8 до Кредитного договору, відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 330 000 доларів США, строком на 180 місяців. Цього ж числа був укладений Додаток №9 до Кредитного договору, згідно до якого Позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту відповідно до встановленого графіку. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 3 квітня 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір (а.с. 39-43, надалі - Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано: - торгово-побутовий комплекс, загальною площею 69,0 м.кв., до складу якого входить: будинок побуту, кафе загальною площею 69,0 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,210 га для комерційного використання за адресою місцерозташування предмета іпотеки. Крім того, 03.04.2007 між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] і [PERSON] укладено іпотечний договір (а.с. 26-30, надалі - Іпотечний договір 2), відповідно до якого останні передали в іпотеку позивачу нерухоме майно, разом з усіма його приналежностями, а саме: - домоволодіння до складу якого входять: житловий будинок загальною площею 106,70 м.кв., житлова площа 61,80 м.кв., сараї, гараж, вбиральня, споруди та замощення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку площею 0,2140 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2122786300:01:003:0022 (а.с. 31-32). 11.09.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір (а.с. 52-56, надалі Іпотечний договір 3), відповідно до якого останній передав в іпотеку позивачу нерухоме майно, разом з усіма його при належностями, а саме: - об`єкт незавершеного будівництва готовністю 54,50% загальною площею 497,40 кв.м. - добудова до торгово-побутового комплексу « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку площею 0,0650 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер - 2122786301:00:003:0221. На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2013 (далі - Заочне рішення) присуджено до стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором №КF 40092 від 03 квітня 2007 року у розмірі - 320618,44 (триста двадцять тисяч шістсот вісімнадцять тисяч сорок чотири) доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 15 червня 2012 року становить 2562542,89 (два мільйони п`ятсот сорок дві гривні вісімдесят дев`ять копійок) гривень та 3219,00 гривень сплаченого судового збору. Рішення суду набуло законної сили, видано виконавчі листи. Крім того, відповідно до заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 березня 2013 року (далі Заочне рішення 1) було вирішено: - звернути стягнення на торгово-побутовий комплекс, загальною площею 69,0 м.кв., до складу якого входить: будинок побуту, кафе загальною площею 69,0 м.кв., що на плані значиться літерою «А», вбиральня літери «Б», насосна літери «Н», огорожа літери №1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , шляхом продажу зазначеного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством «ФОЛЬКСБАНК» (79000, м. Львів, вул.Грабовського, 11, рах. № [NUMBER] в ЛТУ НБУ м.Львова, МФО 325213, код ЄДРПОУ 19358632) з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно з органів БТІ, ЖЕУ, нотаріату, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмета іпотеки). - звернути стягнення на домоволодіння до складу якого входить: житловий будинок загальною площею 106,70 м.кв., житловою площею 61,80 м.кв., що на плані значиться літерою «А-А-1», сарай літери «В», гараж літери «Д», вбиральня літери «Ж», сарай літери «З», споруди літери «№1,2», замощення літери «І-ІІ», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , шляхом продажу зазначеного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством «ФОЛЬКСБАНК» (79000, м. Львів, вул.Грабовського, 11, рах. № [NUMBER] в ЛТУ НБУ м.Львова, МФО 325213, код ЄДРПОУ 19358632) з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно з органів БТІ, ЖЕУ, нотаріату, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмета іпотеки). - звернути стягнення на земельну ділянку площею 0,2140 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 2122786300:01:003:0022, що належить [PERSON] , шляхом продажу зазначеного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством «ФОЛЬКСБАНК» (79000, м. Львів, вул.Грабовського, 11, рах. № [NUMBER] в ЛТУ НБУ м.Львова, МФО 325213, код ЄДРПОУ 19358632) з укладенням від свого договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно з органів БТІ, ЖЕУ, нотаріату, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмета іпотеки). - звернути стягнення на добудову до торгово-побутового комплексу «[INFO]» загальною площею 497,40 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , шляхом продажу зазначеного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством «ФОЛЬКСБАНК» (79000, м. Львів, вул.Грабовського, 11, рах. № [NUMBER] в ЛТУ НБУ м.Львова, МФО 325213, код ЄДРПОУ 19358632) з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно з органів БТІ, ЖЕУ, нотаріату, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмета іпотеки). Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо укладання Кредитного договору з додатками до нього, Іпотечних договорів з додатками до нього, а також надання кредитних коштів та неповернення їх позивачами не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. 3 липня 2018 року сторону виконавчого провадження по виконанню Заочного рішення про стягнення заборгованості за Кредитним договором замінено з Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАСТ ФІНАНС». 04.06.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Кохан Павлом Івановичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59270939 (а.с. 73-75) щодо примусового виконання виконавчого листа; 2/303/48/13 про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором №КF 40092 від 03 квітня 2007 року у розмірі - 320618,44 (триста двадцять тисяч шістсот вісімнадцять тисяч сорок чотири) доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 15 червня 2012 року становить 2562542,89 (два мільйони п`ятсот сорок дві гривні вісімдесят дев`ять копійок) гривень та 3219,00 гривень сплаченого судового збору. В межах даного виконавчого провадження приватним виконавцем винесено ряд постанов, спрямованих на примусове виконання рішення суду, а саме: - про арешт майна боржника від 04.06.2019 (а.с. 79-80), від 11.06.2019 (а.с. 81-82), від 10.07.2019 (а.с. 88-89); - про арешт коштів боржника від 11.06.2019 (а.с. 83-84); - про опис та арешт майна (коштів) боржника від 24.06.2019 (а.с. 85-87); - про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12.07.2019 (а.с. 90-92); - про звернення стягнення на пенсію боржника від 07.08.2019 (а.с. 93-95). 06.09.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Кохан П.І. до ДП «СЕТАМ» подано заяву про реалізацію арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) в межах виконавчого провадження АСВП №59270939 щодо реалізації предмета іпотеки: торгово-побутового комплексу площею 69,0 кв.м. та добудови до торгово-побутового комплексу «[INFO]» площею 450,8 кв.м. (надалі - Торговий комплекс), в тому числі земельної ділянки площею 0,065 га, кадастровий номер 2122786301:00:003:0221 (надалі - Земельна ділянка) за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . З повідомлення від 15.01.2020 №59270939/01-29/79 вбачається, що відповідачу запропоновано залишити за собою нереалізована на третіх електронних торгах майно боржника в рахунок погашення боргу. 30.01.2020 ТОВ «ФК «ТРАСТ ФІНАНС» подано заяву (а.с. 105) про намір залишити за собою нереалізоване майно, а саме: Торговий комплекс та Земельну ділянку. 10.02.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Кохан П.І. складено Акт про реалізацію предмета іпотеки (а.с. 106-108), згідно з яким стягував залишає за собою в рахунок погашення боргу предмет іпотеки вартістю 1612380,00 гривень. На підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Кохан П.І. від 10.02.2020 (а.с. 109-110) в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2/303/4813 від 15.11.2013 в розмірі 1612380,00 гривень передано стягувану Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» Торговий комплекс та Земельну ділянку. 10.02.2020 складено акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу (а.с. 111-112). В подальшому, вказане майно (Торговий комплекс, Земельна ділянка) реалізовано відповідачем шляхом укладання договорів купівлі-продажу від 14 серпня 2020 року. 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає цивільно-правове зобов`язання, як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з частиною першою, третьою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. В свою чергу правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 Цивільного кодексу України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування. З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у Главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, майнові поручителі. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань згідно з частиною першою статті 546 ЦК України є застава. Відповідно до статті 572 ЦК України з якою кореспондуються положення статті 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 589 ЦК України правовим наслідком невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, є виникнення у заставодержателя права звернення стягнення на предмет застави. Одним із видів застави відповідно до приписів статті 575 ЦК України є іпотека. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Тобто при зверненні з позовом про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором на позивача покладений тягар доведення обставин повного припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 906/1130/17. Передаючи до суду даний позов, позивачі посилаються на те, що зобов`язання за Кредитним договором виконані позичальником в повному обсязі, внаслідок задоволення вимог відповідача, шляхом набуття у власність двох предметів іпотеки в результаті непроведених прилюдних торгів в порядку передбаченому статтями 36, 41, 49 Закону України «Про іпотеку» та ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження». Надаючи оцінку вказаним доводам позивачів, суд виходить з наступного. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про іпотеку" (надалі - Закон) за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до статті 33 Закону У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотеко держателя (частина 6 статі 33 Закону). В свою чергу, стаття 36 Закону передбачає вирішення сторонами іпотечного договору питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Частиною першою статті 36 Закону в редакції чинній на момент укладання між сторонами спірних Іпотечних договорів встановлено, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. (частина друга статті 36 Закону в редакції, чинній на момент укладання спірних договорів іпотеки). Відповідно до частини третьої статті 36 Закону в редакції, чинній на момент укладання спірних договорів іпотеки Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними (частина четверта статті 36 Закону в редакції, чинній на момент укладання спірних договорів іпотеки). Аналогічна за змістом норма щодо боржників-фізичних осіб міститься в частині шостій статті 36 Закону в чинній редакції. Статтею 41 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлювалось, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. За змістом статті 49 Закону України "Про іпотеку", у редакції, чинній на час набуття іпотекодержателем майна у власність, встановлювалось, що протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про залишення за собою майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися. Буквальне тлумачення наведених положень статті 36 Закону України "Про іпотеку" та статті 41 Закону України "Про іпотеку" дає підстави для висновку, що законодавцем встановлено різні способи позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки: статтею 36 Закону України "Про іпотеку" - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки чи шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки, а статтею 41 Закону України "Про іпотеку" - шляхом продажу з прилюдних торгів на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно зі статтею 591 Цивільного кодексу України, якщо публічні торги оголошено такими, що не відбулися, предмет застави може бути за згодою заставодержателя та заставодавця переданий у власність заставодержателя за початковою ціною, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні по суті положення містить частина восьма статті 47 Закону України "Про іпотеку", у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, якою передбачено, що якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника у порядку, встановленому законом. Таким чином, наслідки, передбачені частиною п`ятою статті 36 Закону України "Про іпотеку" (щодо фізичних осіб), про те, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними застосовується до правовідносин іпотекодержателя та боржника, у яких стягнення на предмет іпотеки відбулось у способи, визначені статтею 36 Закону України "Про іпотеку", а саме: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки чи шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі. Наслідки завершення позасудового врегулювання як то - недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання не застосовується до наступних вимог іпотекодержателя, який здійснив стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, і предмет іпотеки було продано в процедурі виконавчого провадження на прилюдних торгах. Такі висновки містяться в постанові КЦС ВС від 27 січня 2021 року по справі №334/7136/17, на яку і посилаються позивачі. Таким чином, положення статті 36 Закону України "Про іпотеку" на спірні правовідносини не поширюються, оскільки предмет іпотеки реалізовувався у межах процедури виконавчого провадження на наслідками примусового виконання рішення суду. Законодавець пов`язує задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предметів іпотеки, в тому числі, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, саме з обсягом невиконаного зобов`язання, що не вказує на те, що отримання у власність одного з предметів іпотеки у будь-якому випадку є наслідком припинення основного зобов`язання в повному обсязі. У зв`язку з тим, що предмет іпотеки не було реалізовано на останніх третіх електронних торгах, такий переданий у власність іпотекодержателя у рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2/303/48/13 на підставі статті 61 Закону України "Про виконавче провадження" та статті 49 Закону України "Про іпотеку". Разом з тим, вартості набутого іпотекодавцем у власність предмета іпотеки (1612380,00 гривень) не вистачає на погашення боргу у повному обсязі (320618,44 (триста двадцять тисяч шістсот вісімнадцять тисяч сорок чотири) доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 15 червня 2012 року становить 2562542,89 (два мільйони п`ятсот сорок дві гривні вісімдесят дев`ять копійок) гривень), тому і зобов`язання за договором кредиту не припинилося у силу його невиконання, а отже, відповідно до вимог статті 591 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 47 Закону України "Про іпотеку", відсутні підстави для визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором та Іпотечним договором. Крім того, чинним законодавством України передбачена можливість забезпечення виконання зобов`язання шляхом передачі в іпотеку не тільки одного об`єкта нерухомого майна, а й декількох. У разі перебування в іпотеці декількох об`єктів нерухомого майна кредитор має право на задоволення своїх вимог за рахунок будь-якого з об`єктів або їх всіх, у разі якщо їх сукупна вартість є необхідною для погашення заборгованості іпотекодавця в повному обсязі. Нормами чинного законодавства не обмежено право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному, а здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Таким чином, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки або застави шляхом визнання за кредитором права власності на нього, кредитор не втрачає права вимоги до боржника щодо одержання задоволення порушеного основного зобов`язання за рахунок іншого виду забезпечення. Оскільки розмір забезпечення основного зобов`язання може мати істотне значення для кредитора при погодженні ним умов основного зобов`язання, у яке він вступає, припинення усіх інших забезпечень при реалізації кредитором одного з них - суперечило б принципу справедливості та розумності. Такі правові висновки містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 910/2535/18, від 19.06.2019 у справі № 904/9795/16, від 14.08.2019 у справі № 904/4356/17, від 19.09.2019 у справі № 910/9508/17, від 14.01.2020 у справі № 908/1506/17. Також, аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 761/17280/16-ц, де зазначено, що зобов`язання за договором позики не припиняється в силу його невиконання, у разі, якщо вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу в повному обсязі, тому кредитор має право на стягнення суми, якої не вистачило для погашення усієї суми заборгованості. Посилання позивачів на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 03.11.2020 по справі №916/3146/17 суд до уваги не приймає, оскільки дана справа вирішувалася за наявності інших обставин справи, а саме спір щодо припинення основного зобов`язання був вирішений в іншій справі №916/1387/15-г, а предметом розгляду в межах даної справи є встановлення припинення основного зобов`язання і як наслідок припинення іпотеки. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій справі не розглядала питання про відступлення від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо припинення основного зобов`язання на підставі частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Обставина повного припинення зобов`язань за кредитним договором має бути доведена в розрізі кожного зобов`язання позичальника, у тому числі щодо основної суми кредиту, процентів за користування кредитними коштами та іншими обов`язковими платежами, передбаченими укладеними між сторонами кредитним договором та додатковими угодами до нього. Позивач, звертаючись із подібного роду позовними вимогами, має надати суду, окрім підтверджуючих документів, розрахунок своїх зобов`язань, аби суд міг встановити хронологію видачі і погашення кожного виду зобов`язань. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачі не надали суду належних та допустимих доказів, що виконання зобов`язання за Кредитним договором, проведене ними належним чином, тобто не довели наявність обставин, які в розумінні положень статті 599 Цивільного кодексу України зумовлюють припинення кредитного договору. Доводи позивачів щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» спростовані судом вище. Таким чином, позовна вимога про визнання припиненим Кредитного договору задоволенню не підлягає. З урахуванням того, що позивачем не доведені обставини повного припинення зобов`язань за кредитним договором, тому і позовна вимога про визнання припиненим Іпотечного договору також не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в сумі 5448,00 гривень слід покласти на позивачів. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed