Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Короткий зміст позову Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про вселення в квартиру, зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартири, усунути та не чинити перешкоди у користуванні (квартирою) власністю. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що являється власником 1/2 частини 22/100 часток житлового будинку, що становить 1/2 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т.ч. житлової 81, 20 кв. м. Зазначає, що іншим співвласником 1/2 частини 22/100 (двадцять двох сотих) часток житлового будинку, що становить 1/2 частки вище вказаного будиинку є відповідач [PERSON] , [INFO] , який є спадкоємцем рідного діда [PERSON] , який помер [INFO] . Стверджує, що відповідач з незрозумілих причин самостійно заволодів ключами від вхідних дверей спільного жилого приміщення, розпочав самостійно ним розпоряджатись та створив їй перешкоди в розпорядженні та користуванні даним жилим приміщенням. Також зазначає, що з метою захисту своїх порушених прав та інтересів, дієвого впливу на відповідача, зверталася з письмовою заявою до Чернівецького районного управління поліції Головного Управління Національної поліції в Чернівецькій області та отримала відповідь листом №13221/123/39/04-2021р. від 26 серпня 2021 року, відповідно до якого рекомендовано звернутися із відповідною заявою до суду. Просить суд вселити її в квартиру [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т. числі житлової 81, 20 кв. м, зобов`язати [PERSON] надати ключі від вхідних дверей в квартиру, усунути та не чинити перешкоди у користуванні (квартирою) власністю, стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2021 року відкрито провадження по справі, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Сторони в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило. Виходячи з правових висновків Верховного Суду, якщо сторони, представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази в їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, суд зважає на наступне. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Досліджені докази та застосовані норми права. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.15) та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.08.2019 року (а.с.15) позивач [PERSON] являється спадкоємцем 1/2 частини 22/100 (двадцять двох сотих) часток житлового будинку, що становить 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т. числі житлової 81, 20 кв. м. Судом також встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №17653012 від 06.08.2019 року (а.с.6) та технічного паспорта Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації (а.с.17-21) позивач [PERSON] є власником 22/100 (двадцять двох сотих) часток житлового будинку, що становить 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т. числі житлової 81, 20 кв. м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №282885582 від 04.11.2021 року вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками по 22/100 (двадцяти двох сотих) частки житлового будинку, що становлять Ѕ (одну другу) частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 134,00 кв.м., у тому числі житловою площею 81,20 кв.м. (а.с.23) Відповідно до листа Чернівецького районного управління поліції ГУ Національної поліції в Чернівецькій області від 26.08.2021 року №13221/123/39/04-2021р. вбачається, що позивач [PERSON] зверталася до органів поліції щодо проведення профілактичної бесіди із відповідачем [PERSON] , який не впускає її до спільної квартири, яка розташована в [ADDRESS] . (а.с.24) Згідно довідки державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори чернівецької області Назарчук Г.Я. від 03.11.2021 року №1227/02-14 про наявність спадкової справи та коло спадкоємців вбачається, що станом на 03.11.2021 року відповідно до матеріалів спадкової справи №156/2019, єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину за заповітом, посвідченим Соломко В.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 21 січня 2011 року за реєстровим №148, після смерті [PERSON] , є тільки її донька [PERSON] , на частину якого вона раніше вже отримала у Першій чернівецькій державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.08.2019 року за реєстровим №4-636, №4-637. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, частинами четвертою та п`ятою вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до вимог статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами статті 150 Житлового кодексу України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Так, у вказаній статті закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вказані твердження узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 09.07.2018р. у справі №725/1570/16, від 11.04.2019р. у справі №450/1138/17, від 30.09.2019р. у справі №174/51/17. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Винятки із загального правила можуть встановлюватися законом, зокрема статтею 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Разом з тим, відповідно до вимог частин першої-третьої статті 358 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо здійснення права спільної часткової власності, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року (з послідуючими змінами), роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом про визначення порядку володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності одного із співвласників, є відсутність згоди щодо порядку володіння та користування таким майном з іншими співвласниками. Звернення до суду із позовом про визначення порядку володіння та користування майном є одним із прав власника, передбаченим статтями 319, 358 ЦК України. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Звернувшись до суду із вказаним позовом, [PERSON] зазначила, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, самостійно заволодів ключами від вхідних дверей, замінюючи замком у вхідних дверях, розпочав самостійно розпоряджатися жилим приміщенням, навмисно створив перешкоди позивачу Судом виходячи з досліджених по справі доказів, встановлено, що позивач [PERSON] є власником 22/100 (двадцять двох сотих) часток житлового будинку, що становить 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т. числі житлової 81, 20 кв. м., має право користування нею, а тому позов підлягає до часткового задоволення. Крім того, у разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з роз`яснень, які містяться в пункті 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. №15, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд звертає увагу нап наступне Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд не порушив принципу процесуальної рівності сторін, оскільки повідомляв відповідача неодноразово про судовий розгляд справи належним чином, пропонував подати відзив на позовну заяву, проте, відповідач вказаною пропозицію суду не скористався, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження не надано. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в рахунок повернення сплаченого судового збору 908,00 гривень, документально підтверджені квитанцією №254210006 від 05.11.2021 року. (а.с.13) Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved