Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся в суд з позовом, у якому, із врахуванням письмових пояснень від 18.01.2016 року, просить зобов'язати відповідача надіслати рекомендованим листом відповідь на його заяву від 12.11.2015 року за правилами статті 19 Закону України «Про звернення громадян» негайно. Позов мотивований тим, що 12.11.2015 року по пошті надіслав відповідачу рекомендованим листом заяву від 12.11.2015 року, на яку станом на 18.01.2016 року відповіді не отримав, з чого випливає, що стосунки між ним та відповідачем є недоброзичливими, тому на нього положення статті 12 Закону України «Про звернення громадян» не поширюється, так як в трудових відносинах з відповідачем не перебуває. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, вказаних у ньому. Пояснив, що працював у відповідача неофіційно. Просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Таким чином, наявні передбачені ч. 1 ст. 224 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Як видно із заяви позивача від 12.11.2015 року, адресованої відповідачу (а.с.4) та яка була ним надіслана рекомендованим листом на адресу відповідача (а.с. 3) позивач просить в триденний термін з моменту отримання такої заяви розрахуватись з ним за правилами розділу IV «Права працівника на оплату праці та її захист» Закону України «Про оплату праці», з урахуванням поданого звіту за формою З-ПН від 18.08.2015 року. Подальша праця неможлива, оскільки підсобним робітником-різноробочим на зарплату нижчу 3000 грн. працювати не бажає. Оскільки жодної відповіді позивач на свою заяву від 12.11.2015 року не отримав, останній звернувся в суд з даним позовом. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Водночас, відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положення статті 12 Закону України «Про звернення громадян» (в редакції від 28.08.2015 року) дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". На думку суду, позивач усупереч положенню ч. 1 ст. 16 ЦК України не вірно обрав спосіб захисту свого порушеного права, посилаючись на Закон України «Про звернення громадян», оскільки дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян встановлений трудовим законодавством, а позивач згідно з його поясненнями у судовому засіданні працював неофіційно у відповідача та у своїй заяві від 12.11.2015 року просив останнього розрахуватись з ним за правилами розділу IV «Права працівника на оплату праці та її захист» Закону України «Про оплату праці». Водночас слід зазначити, що згідно зі статтею 32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори. З урахуванням викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed