Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України» та просив суд визнати п.12.1 Договору фінансового лізингу (надалі договір) недійсним та стягнути кошти. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 06 липня 2015 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування автомобіль «Ford Kuga Ambiente», 2014р, а позивач зобов'язався періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі. Він вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. Так, за умовами вищезазначеного договору до отримання автомобіля він має сплатити товариству не менше половини його вартості. Такі умови позивач вважав несправедливими, а обов'язок сплатити 50 % вартості предмета лізінгу у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня. Крім того зазначав, що для отримання автомобіля йому необхідно було на виконання п.9.2. лише сплатити першочерговий авансовий платіж, згідно виставленого ТОВ «Євролізинг України» рахунку та підписати заявку на видачу предмета лізингу. 06.07.2015 р. ним було сплачено авансовий платіж у сумі 48 239 грн. та заповнено заявку на видачу автомобіля. 08.07.2015р. між ним та представником відповідача відбувся телефонний дзвінок, згідно якого його повідомили про те, що зазначений автомобіль вони передадуть лише за умови негайної сплати 50% вартості предмета лізінгу, з такою пропозицією він не погодився і 09.07.2015р. направив ТОВ «Євролізинг України» заяву про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплаченого авансового платежу. 18.08.2015р. він отримав відповідь про те, що вимоги про розірвання договору задоволені, але йому було відмовлено в поверненні першого внеску у розмірі 48 239грн., посилаючись на п.12.1 Договору. Позивач вважає, що пункт 12.1. договору №00883 фінансового лізингу від 06.07.2015р. є несправедливим, оскільки відповідач свої адміністративні послуги оцінив занадто дорого, за кінцевим результатом він, позивач, автомобіль не отримав, а договір визначає лише односторонню не пропорційну відповідальність його як лізингоодержувача. У зв'язку з наведеним просив визнати недійсним пункт 12.1. договору № 00833 фінансового лізингу, укладеного 06.07.2015р. між ТОВ «Євролізінг України» і ним та стягнути з ТОВ «Євролізинг України» на його користь 48 239 грн., коштів, сплачених ним на виконання даного договору. Просив задовольнити позов з посиланням на Закони України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст.3, 15, 509, 203, 215, 216, 570, 653 ЦК України. Позивач в судове засідання не з'явися, про день та час слухання справи був сповіщений належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази. До суду від позивача надійшла заява, згідно якої позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на задоволенні у повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутністю. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не вказав, але до суду надав клопотання відповідно до якого, заперечував проти позовних вимог [PERSON] надавши суду письмові заперечення, згідно яких зазначав, що позов є безпідставним та необґрунтованим, викладені в позові підстави визнання договору недійсним є недоведеними, тому просив в задоволенні позову відмовити. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 197 ЦПК України). Судом встановлено, що 06.07.2015р. між [PERSON] і ТОВ «Євролізинг України» був укладений договір № 00883 фінансового лізингу з додатками №1; №2, за умовами якого лізингодавець зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля «Ford Kuga Ambiente», 2014р. та передати зазначений автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку щомісячно. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. Згідно договору вартість предмету лізингу - автомобіля «Ford Kuga Ambiente», 2014р. становить 20973,48 дол США., гривневий еквівалент 482390тис грн. (а.с. 11зв). Згідно пункту 1.7 договору автомобіль передається у користування [PERSON] не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства адміністративного платежу в розмірі 10%, авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу (п.9.4 договору), комісії за передачу автомобіля в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу за умовах викладених у п.9.4., ст. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу (а.с. 9зв., 17). Договором передбачено сплату лізингоодержувачем адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, комісії за супроводження договору, лізинговий платіж та перший платіж. 06 липня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив товариству авансовий платіж в розмірі 48239 грн.(а.с.19, 21), однак відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодерджувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу, та за умови негайної сплати 50% вартості предмета лізингу. Згідно умов пункту 1.4 оспорюваного договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, що на думку суду суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Окрім того в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також, пункт 10.11 розділу 10 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені пунктами 1.7, 8.1. вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити інші платежі - адміністративний платіж, комісію за передачу предмета лізингу, а також сплатити авансовий внесок, лізингові платежі, щомісячних авансових платежів виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими. Позивач зазначає, що після підписання договору, представник відповідача надав йому рахунок до сплати в розмірі 48 239 грн., вказавши на те, що зазначена сума є 50% вартості предмета договору. Лише після сплати вищевказаної суми позивач отримає предмет лізингу. Враховуючи те, що предмет договору автомобіль «Ford Kuga Ambiente», позивачу повинен був якнайшвидше, останній сплатив вказану на рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією від 06.07.2015 року.(а.с.19). За обумовленими договором умовами відповідач надання [PERSON] автомобіля не забезпечив, отримати його запропонував тільки після сплати 50% його вартості, з такою пропозицією він не погодився і 09.07.2015р. направив заяву про розірвання договору фінансового лізингу № 00833 від 06.07.2015 року. Згідно листа ТОВ «Євролізинг Україна» № 485 від 18.08.2015р. договір лізингу вважається розірваним з 20.07.2015р. Вказаним листом зазначається, що сплачений платіж є адміністративним платежем та у випадку розірвання договору поверненню не підлягає (а.с.15). Заперечуючи проти позову відповідач у письмових запереченням вказував про те, що договір лізингу укладено та підписано у відповідності до діючого законодавства, будь-які умови чинності правочину не порушено; підписуючи договір позивач підтвердив факт досягнення згоди по всіх істотних умовах договору; стверджували наявність Довідки на здійснення виду діяльності у вигляді послуг з фінансового лізингу, вказували, що на момент розгляду справи договір розірвано. Просили в задоволенні позову відмовити, оскільки будь-яких належних доказів на обґрунтування своєї позиції позивач суду не надав, докази нечесної підприємницької діяльності, яка вводить споживача в оману, - відсутні, тому вони є безпідставними (а.с. 42-50). Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З Преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п.5 частини 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Пункт 17 частини 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Окрім того, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо позовної вимоги про визнання недійсним пункту 12.1. договору №00883 фінансового лізингу від 06.07.2015р., суд приходить до наступного. Так, згідно 12.1. договору №00883 фінансового лізингу, укладеного 06.07.2015р. між [PERSON] і ТОВ «Євролізинг України», лізінгоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією за адресою лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. З правового аналізу вказаного вище пункту договору вбачається, що по суті він встановлює односторонню відповідальність лізінгоодержувача і в силу цього є несправедливим, виходячи з наступного. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Тобто, з правового змісту вказаної вище норми випливає висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності, 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. При цьому, у відповідності до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а згідно частини 3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Одже, під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Згідно ч. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), аст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Встановлені в судовому засіданні обставини в їх сукупності, дають для суду зробити висновок про те, що пункт 12.1. договору №00883 фінансового лізингу від 06.07.2015р. містить ознаки несправедливості, оскільки порушує принцип добросовісності та встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, із одностороннім застосуванням за це істотних штрафних санкцій, які в сукупності складають 40% внесених коштів. Вказаний пункт договору, також, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки встановлює односторонню відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усуває відповідальність лізингодавця, не надає право споживачу вимагати дострокового розірвання договору із одержанням відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору ним договору, передбачає покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надає відповідачу право не повертати суму авансового внеску за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності саме ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Наявна в матеріалах Довідка на здійснення виду діяльності у вигляді послуг з фінансового лізингу не є відповідним документом в розумінні ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги...» Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Виконання позивачем умов пункту 12.1. договору №00883 фінансового лізингу від 06.07.2015р., потягло заподіяння йому значної шкоди в сумі 48 239 грн. 00 коп. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм закону, дозволяє дійти висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині і необхідність його задоволення. Що стосується позовних вимоги по стягнення з відповідача 48 239грн. 00 коп. коштів, суд приходить до наступного. У відповідності до ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Таким чином, наведене положення закону встановлює право споживача на відмову від договору про надання послуг без штрафних санкцій з боку виконавця у випадку можливого істотного зростання ціни послуг або інших обставин, які явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача. При цьому суд враховує те, що згідно ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням лізингу. Але, як вказано в договорі №00883 фінансового лізингу від 06.07.2015р., адміністративний платіж - це платіж, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. З огляду на викладене, адміністративний платіж за своєю суттю не може вважатися комісією за виконання договору або покривати витрати лізінгодавця, що пов'язані із виконанням договору, оскільки він сплачується за дії, що передують договору і ці обставини сторонами не заперечувались. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що сплачені позивачем [PERSON] кошти підлягають поверненню в повному обсязі, а позов і в цій частині підлягає задоволенню. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. На підставі ст.80 ЦПК України, з ТОВ «Євролізинг Україна» підлягає стягненню судовий збір в сумі 487грн. 20 коп.

Outcome: approved