Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

24 грудня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, припинення права власності. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 15 січня 2016 року на підставі вищевказаної позовної заяви було відкрито провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 10.02.2016 року роз'єднано у самостійні провадження вимоги: [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, та вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, припинення права власності. Передано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, до канцелярії Київського районного суду м. Одеси з метою здійснення автоматичного розподілу справи між суддями та визначення головуючого судді у справі. Продовжено розгляд вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, припинення права власності, в межах цивільної справи №520/17434/15-ц. Надалі представником позивача [PERSON] - [PERSON] були уточнені позовні вимоги, залучено до складу осіб по справі співвідповідача [PERSON], в яких позивач просить суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON]; - скасувати державну реєстрацію права власності від 25.12.2015 року, на ім'я [PERSON], [INFO], РНОКПП - [NUMBER]; - припинити право власності [PERSON], [INFO], РНОКПП - [NUMBER], на автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]; - витребувати у [PERSON], [INFO], РНОКПП - [NUMBER], автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]; - провести розподіл спільного майна подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на: квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]; - залишити за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м.; - припинити право власності [PERSON], РНОКПП [NUMBER], на квартиру будинку [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; - роз'яснити порядок виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог стосовно визнання або припинення рішенням суду (або мировою угодою) відповідних прав власності, що це рішення (мирова угода) є підставою для зняття з реєстрації і перереєстрації) державними органами виконавчої влади та їх посадовими особами (у тому числі - територіальними органами з надання сервісних послуг МВС України і органами, уповноваженими проводити реєстрацію прав власності на нерухоме майно. Надалі під час розгляду справи було залучено до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON]. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] в 1993 році уклав шлюб з [PERSON], з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі на час подання до суду позову. За час перебування у шлюбі, він та [PERSON] придбали нерухоме та рухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., яка була придбана 25.05.2001 року, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А., зареєстрований в реєстрі за №3113, зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 20 червня 2001 року за №282-стр.180-ки.403пр.; квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., яка була придбана у січні 2012 року, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності, серії [NUMBER], виданого 18.01.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі договору №2/21 про порядок викупу паю від 24.07.2009 року, акту прийому-передачі від 16.11.2011 року, та зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 01.12.2012 року, номер запису 3872 в книзі 798пр-186; автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], який був придбаний 28.01.2015 року в ТОВ «АДІС-МОТОР» на підставі договору №00000000000000000010 від 28.01.2015 року про купівлю транспортного засобу, та рахунком №СЧ-331177 від 28.01.2015 року про сплату коштів в сумі 355000 гривень 00 копійок відповідно до умов вказаного договору. Після чого на підставі вказаного договору право власності на автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, було зареєстровано 11.02.2015 року в органах ДАІ за [PERSON], що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України від 22.12.2015 року. З метою визначення обсягу спільного майна подружжя, судом, після відкриття провадження у справі була витребувана інформація про наявність зареєстрованого за [PERSON] рухомого та нерухомого майна. На виконання ухвали суду від 15.01.2016 р. про витребування доказів представником позивача була отримана відповідь, якою Центр надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговуванням міста Одеси повідомив, що станом на 27.01.2016 р. на ім'я [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] - транспортні засоби не зареєстровані, але стало відомо, що одразу після подачі позову, [PERSON] було здійснено відчуження на користь [PERSON], за договором купівлі-продажу, спірного автомобілю, з метою зникнення участі цього автомобілю у поділі майна. З огляду на те, що згоду на продаж зазначеного автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, який був придбаний у шлюбі між позивачем та [PERSON] та є спільною власністю подружжя, [PERSON] не давав, більш того - взагалі не знав про його продаж, вважає договір купівлі-продажу спірного автомобіля незаконним. Позивач та його представник також посилаються на те, що станом на дату подачі позову, Національним банком України був встановлений такий курс обміну іноземної валюти - доларів США: 2 299.7289 за 100 одиниць валюти. Позивачем було оглянуто на одному з самих відомих сайтів продажу нерухомості та встановлено, що приблизна середня вартість: однокімнатної квартири, загальною площею 45 кв.м., житловою площею 17 кв.м., у будинку 2012 року будівництва, по Київському району, міста Одеси, по вулицям Академіка Корольова, проспекту Маршала Жукова (що є найближчими вулицями до вулиці Таїрова, в м. Одесі) складає приблизно 35000 доларів США, що еквівалентно 804650 гривень; трьохкімнатної квартири, загальною площею 66 кв.м., житловою площею 40 кв.м., у будинку не нового будівництва до 2000 року, по Київському району, міста Одеси, по вулицям Люстдорфська дорога, проспекту Академіка Глушка (що є найближчими вулицями до проспекту Академіка Глушка, в м. Одесі) складає приблизно від 55000 доларів США, що еквівалентно 1264450 гривень. Представник позивача стверджував, що на пошукових сайтів, ще не має на продажу аналогу саме цього ж транспортного засобу, як автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску. Якщо враховувати суму вартості вказаного транспортного засобу станом на січень 2015 року, то він був придбаний за 355000 гривень 00 копійок, що підтверджується договором №0000000000000000010 від 28.01.2015 року про купівлю транспортного засобу та рахунком №СЧ-331177 від 8.01.2015 року про сплату коштів в сумі 355000 гривень 00 копійок. Вказана ціна не враховує те, що він є вживаним та зносу автомобіля, що призводить до здешевлення його у ціні. Представник позивача у позові також посилається на те, що [PERSON] фактично самостійно розпорядилась (продала) спільним майном подружжя (автомобілем «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску,) без згоди чоловіка - співвласника цього майна, що порушує його право власності на це майно. Свою згоду на продаж автомобіля [PERSON] не надавав ані у письмовій, ані в усній формі. Більш того, він навіть не знав про його відчуження. Отже, спірний автомобіль є спільним майном, яке підлягає обов'язковій державні реєстрації, а значить його продаж може здійснюватись лише за письмовою, нотаріально завірено: згодою співвласника (чоловіка). Такої згоди на продаж спільного майна позивач не давав, тому договір купівлі-продажу цього майна варто визнати недійсним. З урахуванням вищевказаного, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, під час розгляду справи надали до суду письмові заперечення, в яких посилались на те, що придбання квартири [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житлового площею 18,6 кв. м. відбулося за грошові кошти батька [PERSON] - [PERSON], який продав своє майно в Узбекистані (договір купівлі продажу квартири у м. Ташкент від 06.08.2008 року, договір купівлі продажу машини, від 21.11.2007 року, договір купівлі-продажу квартири у м. Ташкент від 26.08.2005 г.) та переїхав до України, з метою придбання квартири, або приватного будинку. На той час [PERSON] з чоловіком [PERSON] вмовили батька [PERSON] надати їм грошові кошти для погашення кредиту за автомобілем, а коли настав час розрахуватися та повернути борг батьку для придбання квартири, вмовили його оформити квартиру на [PERSON] Що стосується автомобілю марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер [NUMBER], у цієї частині [PERSON] посилається на те, що з позовом не згодна, вважає його безпідставним, у зв'язку з тим, що вона [PERSON] з чоловіком [PERSON] у січні 2015 р. звернулися до її сестри [PERSON] з метою отримання у борг грошових коштів на придбання автомобілю. [PERSON] було обіцяно, що поверне гроші до кінця жовтня 2015 р., і зазначив що оформить автомобіль на [PERSON], а на всяк випадок пояснив сестрі, що як що щось трапиться, або вони не зможуть повернути борг, вона у будь який час зможе або продати автомобіль та повернути кошти, або [PERSON] зможе переоформити автомобіль на себе. Тому на прохання чоловіка [PERSON], 22.01.2015 р. вона надала сестрі розписку та вони отримали з чоловіком у борг 20000 доларів США для придбання мріяного автомобілю. У термін в який вони пообіцяли [PERSON] повернути кошти, вони не повернули і точно коли таке повернення відбудеться не могли пояснити. Як стверджує [PERSON], [PERSON] до грудня 2015 р. просила повернути кошти, а вже у грудні поставила питання щодо оформлення автомобілю на неї у рахунок погашення заборгованості перед нею. У зв'язку з тим, що питання відносно повернення боргу [PERSON] між нею з супругом вирішено було ще в момент отримання в борг грошових коштів, вона повернула в рахунок оплати боргу автомобіль марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску. На момент повернення автомобілю позивач на це погодився. Представник відповідача [PERSON] також посилається на ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, ще він діє за згодою другого з подружжя, частина 4 цієї ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя. якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні частково заперечила щодо задоволення позовних вимог [PERSON], просила суд у задоволенні позовних вимог позивача в частині: визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілю марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер [NUMBER], укладеного між [PERSON] та [PERSON]; скасування державної реєстрації права власності від 25.12.2015 р. на ім'я [PERSON]; припинення права власності [PERSON] на автомобіль марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер [NUMBER] - відмовити. У судовому засіданні надала до суду письмові заперечення, в яких посилається на те, що [PERSON] є чоловіком [PERSON], яка є її сестрою. У січні 2015 р. позивач та [PERSON] звернулися до неї з проханням позичити грошові кошти на придбання автомобілю, які вони збираються придбати. [PERSON] та її сестрі [PERSON] було відомо, що вона збирала гроші на квартиру, тому в неї є деякі гроші. Позивач надав їй обіцянку, що поверне гроші найближчим часом, і навіть щоб вона дуже не переймалася та не турбувалася, пообіцяв оформити автомобіль на свою дружину - її сестру, пояснивши, що як що щось трапиться, та вони не зможуть розрахуватися, вона зможе або продати автомобіль та повернути кошти, або [PERSON] зможе переоформити автомобіль на себе. Не зважаючи на це, [PERSON] все ж таки попросила оформити розписку, яку на прохання чоловіка 22.01.2015 р. склала та підписала [PERSON] Тобто [PERSON] були надані грошові кошти позивачу та [PERSON] у розмірі 20 000 доларів США терміном до кінця жовтня 2015 року. Однак у термін визначений розпискою грошові кошти їй повернуті не були. Як стверджує [PERSON], до грудня 2015 року, вона просила та благала повернути їй позичені грошові кошти, пояснюючи факти про які їм відомо, а саме те, що вона самотужки виховує дитину. Грошові кошти їй все одно не повертали, врешті вона вирішила скористатися пропозицією позивача, та попросила в рахунок погашення боргу, щоб їй надали автомобіль, якій вона в свою чергу зможе продати та повернути собі позичені кошти. На такий варіант позивач та [PERSON] погодилися, та переоформили на неї автомобіль. На той час, [PERSON] не знала про те, що у позивача та її сестри є думка щодо розірвання шлюбу, а тем більш і поділ майна. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог [PERSON] в частині розподілу між позивачем та [PERSON] квартири [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., посилаючись на те, що він проживав до 2008 р. у Республіці Узбекистан, де мав дві квартири які продав, а отримані кошти зібрав та на старості років переїхав до своїх доньок [PERSON] та [PERSON] Після цього, він попросив свою доньку [PERSON] та її чоловіка [PERSON] допомогти йому у виборі квартири, яку він планував купити. Але на той час його зять - [PERSON] мав кредит та попросив йому надати грошові кошти для погашення кредиту. [PERSON] надав [PERSON] 27000 доларів США, для погашення кредиту, [PERSON] з [PERSON] в свою чергу пообіцяли повернути кошти, для придбання квартири, а поки вони їх будуть збирати, ми будемо підбирати варіанти квартир. Після того, як [PERSON] підібрав квартиру, а саме квартиру [ADDRESS], де зараз мешкає, [PERSON] та [PERSON] гроші не повернули, але запропонували у зв'язку з його похилим віком, оформити квартиру на [PERSON] Як стверджує [PERSON], на той час його навіть ніхто не повідомив, які це можуть бути наслідки, крім того, про розлучення між донькою та її чоловіком і мова не йшла, тому він погодився на таке, та оформив квартиру на доньку. У судовому засіданні [PERSON] також стверджував у своїх поясненнях, що у разі розподілу вищевказаної квартири, [PERSON] повинен повернути йому грошові кошти в сумі 27000 доларів США. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, вивчивши, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 18 липня 1992 року між [PERSON] та [PERSON], Другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, був зареєстрований шлюб, актовий запис №223. У зв'язку з чим [PERSON] змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.38). За час перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], останньою було придбано нерухоме майно, а саме: - квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 травня 2001 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною І.А., зареєстрований в реєстрі за №3113, зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 20 червня 2001 року за №282-стр.180-ки.403пр. (а.с.13-15); - квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право власності, серії [NUMBER], виданого 18.01.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі договору №2/21 про порядок викупу паю від 24.07.2009 року, акту прийому-передачі від 16.11.2011 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 01.12.2012 року, номер запису 3872 в книзі 798пр-186 (а.с.16-19), Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с.20); Також крім нерухомого майна, згідно з договором №00000000000000000010 від 28 січня 2015 року, ТОВ «АДІС-МОТОР» - офіційний дилер марки «PEUGEOT», зобов'язався продати автомобіль марки «PEUGEOT», 2014 року випуску, вартістю 355000 гривень, а [PERSON] зобов'язалась сплатити грошову суму 355000 гривень та прийняти вказаний автомобіль (а.с.21). Згідно з розрахунком №СЧ-331177 від 28.01.2015 року, [PERSON] на виконання договору №00000000000000000010 від 28 січня 2015 року, сплатила на розрахунковий рахунок ТОВ «АДІС-МОТОР», грошові кошти в сумі 355000 гривень, за придбання автомобіля марки «PEUGEOT», модель «3008», бежевого кольору з металіком, 2014 року випуску (а.с.22). [PERSON] вважаючи вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя, звернувся до суду з відповідним позовом до суду про його розподіл, однак разом з позовною заявою [PERSON] було також запропоновано відповідачеві вирішення питання мировим шляхом, в якому запропонував [PERSON] укласти мирову угоду на умовах, які викладені в вимогах позовної заяви. Під час розгляду справи сторони неодноразово просили суд надати їм час для врегулювання питання мирним шляхом. Відповідач [PERSON] також надала до суду варіанти вирішення даного спору мирним шляхом, в яких зазначила, що не згодна з варіантом поділу майна запропонованого [PERSON], а згодна на наступні умови: Варіант І: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; залишити за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв, м., житловою площею 42,5 кв.; залишити за [PERSON] право власності на автомобіль марки «PEUGEOT», модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком. об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер [NUMBER], як обов'язок за погашенням боргу за розпискою; Варіант ІІ: залишити за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; залишити за [PERSON] право власності на автомобіль марки «PEUGEOT», модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком. об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер [NUMBER], як обов'язок за погашенням боргу за розпискою; сплатити вартість на її користь половину різниці між вартістю однокімнатної квартири та вартістю трьохкімнатної квартири а саме в сумі 308413 гривень 50 копійок; Варіант 3: розділити все майно, яке наявне у подружжя, яку придбане у сумісному шлюбі, та яке підлягає поділу у рівних долях за кожним із подружжів. При цьому необхідно врахувати питання щодо сплати боргу за розпискою. У судовому засіданні сторони підтвердили, що жоден з варіантів їх не задовольняє, тому суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає судовому розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України). Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, суд зазначає: Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного, для визначення поділу майна подружжя за необхідно визначити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Позивачем та відповідачем [PERSON] у судовому засіданні визнано, що квартира [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., є їх спільною сумісною власністю, тому даний факт доказуванню не підлягає тасуд вважає, вищевказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Щодо визнання квартири [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], суд встановив, що вказана квартира належить на праві власності [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про право власності, серії [NUMBER], виданого 18.01.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі договору №2/21 про порядок викупу паю від 24.07.2009 року, акту прийому-передачі від 16.11.2011 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 01.12.2012 року, номер запису 3872 в книзі 798пр-186 (а.с.16-19), Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с.20). Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] у судовому засіданні стверджували, що вказана квартира не є цілком спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час придбання вказаної квартири, [PERSON] мав кредит та на погашення якого він попросив у [PERSON] грошові кошти в сумі 27000 доларів США, які надалі отримав, однак не повернув, але запропонував у зв'язку з похилим віком [PERSON], оформити квартиру на [PERSON] У зв'язку з чим [PERSON] посилався на те, що надав [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 27000 доларів США, які йому були не повернуті та тільки після їх повернення вищевказана квартира зможе бути їх спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Суду на підтвердження наявності у [PERSON] грошової суми 27000 доларів США було надано відповідачем [PERSON]: - копію договору купівлі-продажу квартири від 08.08.2008 року, посвідченого державним нотаріусом І-ої Мирабадської державної нотаріальної контори м. Ташкент, зареєстрованого в реєстрі за №1-2683, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS], за ціною 500000 сум (а.с.139); - копію договору купівлі-продажу від 26 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом нотаріальної контори м. Ташкента Садиковим Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1-17021, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], за ціною 740000 сум (а.с.140); - копію договору від 21 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом нотаріальної контори м. Ташкента Садиковим Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1-25020, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив автомобіль марки «ВАЗ21063», 1991 року випуску, за ціною 70000 сум (а.с.141). Сторони по справі не заперечували стосовно обставин, що [PERSON] продав своє майно в місті Ташкент, Республіки Узбекистан, та надалі переїхав до міста Одеси. Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Частиною 1 ст. 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Частиною 2 ст. ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Посилання відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] щодо передання [PERSON] грошових коштів [PERSON] в сумі 27000 доларів США, сплатою [PERSON] цих коштів в погашення заборгованості [PERSON] за кредитом, суд не приймає, оскільки до суду не надано жодного доказу на їх підтвердження. Також не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що саме ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири. З урахуванням вищенаведених норм діючого законодавства України, вищевикладені посилання відповідача та третьої особи, не можуть бути прийняти до уваги через те, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, суд зазначає, що третьою особою [PERSON] підтверджено, що він не звертався до суду за захистом своїх прав та інтересів з позовом про стягнення цих коштів з [PERSON] Суд вважає також за необхідне зазначити, що заперечення [PERSON], в цій частині, що вищевказана квартира не є спільною сумісною власністю її та позивача оскільки її батько [PERSON] надавав їм грошові кошти в сумі 27000 доларів США, суперечить викладеними нею пропозиціями у своїх запереченнях, в яких в жодному з варіантів вирішення цього спору мирним шляхом не зачіпляються інтереси її батька [PERSON] З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., придбана [PERSON] та [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо визнання автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], суд зазначає наступне. Судом встановлено, що згідно з договором №00000000000000000010 від 28 січня 2015 року, ТОВ «АДІС-МОТОР» - офіційний дилер марки «PEUGEOT», зобов'язався продати автомобіль марки «PEUGEOT», 2014 року випуску, вартістю 355000 гривень, а [PERSON] зобов'язалась сплатити грошову суму 355000 гривень та прийняти вказаний автомобіль (а.с.21). Згідно з розрахунком №СЧ-331177 від 28.01.2015 року, [PERSON] на виконання договору №00000000000000000010 від 28 січня 2015 року, сплатила на розрахунковий рахунок ТОВ «АДІС-МОТОР», грошові кошти в сумі 355000 гривень, за придбання автомобіля марки «PEUGEOT», модель «3008», бежевого кольору з металіком, 2014 року випуску (а.с.22). Судом під час розгляду справи була витребувана інформація з Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міста Одеси щодо належності [PERSON] на праві власності автомобіля марки «PEUGEOT», модель «3008», бежевого кольору з металіком, 2014 року випуску, згідно з якою було повідомлено про те, що за [PERSON] 11.02.2015 року був зареєстрований транспортний засіб марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], однак 25 грудня 2015 року він був перереєстрований на [PERSON] (а.с.53). Сторонами по справі вищевказана інформація була визнана та підтверджена. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечують щодо визнання вказаного транспортного засобу спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], вважають його таким, що цілком належить [PERSON], оскільки у січні 2015 р. позивач та [PERSON] звернулися до [PERSON] з проханням позичити грошові кошти на придбання автомобілю, які вони збираються придбати. У зв'язку з чим [PERSON] позичила [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000 доларів США терміном до кінця жовтня 2015 року, на підтвердження зобов'язань між ними була складена розписка, однак як стверджує [PERSON] [PERSON] попросив свою дружину [PERSON] скласти її на своє ім'я. У термін визначений розпискою грошові кошти їй повернуті не були. Як стверджує [PERSON], до грудня 2015 року, вона просила та благала повернути їй позичені грошові кошти, пояснюючи факти про які їм відомо, а саме те, що вона самотужки виховує дитину. Грошові кошти їй все одно не повертали, врешті вона вирішила скористатися пропозицією позивача, та попросила в рахунок погашення боргу, щоб їй надали автомобіль, якій вона в свою чергу зможе продати та повернути собі позичені кошти. На такий варіант позивач та [PERSON] погодилися, та переоформили на неї автомобіль. На підтвердження вищевказаних обставин [PERSON] надано до суду копію розписки від 22 січня 2015 року, з якої вбачається, що [PERSON] отримала в борг, а [PERSON] надала для придбання автомобілю грошові кошти в сумі 20000 доларів США. Строк повернення грошових коштів встановлено до 30 жовтня 2015 року (а.с.133). Представник відповідача [PERSON] посилається на те, що ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, ще він діє за згодою другого з подружжя, частина 4 цієї ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя. якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Суд зазначає, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] надав свою згоду на укладення [PERSON] з [PERSON] договору позики від 22 січня 2015 року. Крім того, суд зазначає, що у судовому засіданні [PERSON] особисто пояснила суду, що безпосередньо особисто сам [PERSON] був відсутній при передачі грошових коштів та складанні розписки та про всі домовленості майнового характеру, які були повідомлені безпосередньо [PERSON] За таких обставин, суд не вбачає підстав вважати, що отримані [PERSON] у [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 доларів США, були витрачені в інтересах сім'ї, оскільки не підтверджені належними доказами. Вищевказана правова позиція цілком узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року по справі №163цс12. Крім того, суд зазначає, що відповідачем [PERSON] підтверджено, що вона не зверталась до суду за захистом своїх прав та інтересів, у способі передбаченому законом, а саме з позовом про стягнення цих коштів з [PERSON] Також, суд вважає за необхідне зазначити, що якщо навіть припустити, що дійсно подружжя [PERSON] за взаємною згодою отримало від [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 доларів США, то цієї суми грошових коштів їм би не вистачило, оскільки спірний автомобіль на час його придбання коштував 355000 гривень, що за курсом НБУ станом на 28.01.2015 року (станом на час придбання автомобілю), еквівалентно 22370 доларів 095 центів США. Між іншим [PERSON] не доведено джерело наявності такої суми грошових коштів. Частиною 3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що автомобіль марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], придбана [PERSON] та [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Як вже суд зазначав, було встановлено, що 25 грудня 2015 року вищевказаний транспортний засіб був перереєстрований [PERSON] на [PERSON]. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Аналогічні положення містить і ст.65 Сімейного Кодексу України щодо розпорядження майном подружжя, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач [PERSON] надавав свою згоду на відчуження [PERSON] спільного сумісного майна подружжя - автомобіля марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]. У зв'язку з чим, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню, та слід визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], укладений 25 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] - недійсним. Щодо розподілу спірного майна подружжя, суд зазначає наступне: Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3 ст.71 СК України). При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України). Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з наданим представником позивача звітом про оцінку ринкової вартості майна за № NS-160313-007, станом на 13.03.2016 року ринкова вартість квартири [ADDRESS], складає 872110 гривень, що за курсом НБУ станом 13.03.2016 року еквівалентно 33517 доларів США (а.с.84-98). Згідно з наданим представником позивача звітом про оцінку ринкової вартості майна за № NS-160313-008, станом на 13.03.2016 року ринкова вартість квартири [ADDRESS], складає 1488937 гривень, що за курсом НБУ станом 13.03.2016 року еквівалентно 57223 долара США (а.с.99-112). Представником позивача не було надано до суду доказів на підтвердження вартості спірного автомобіля марки «Peugeot», модель «3008», 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], однак зазначив, що у позивача не має спірного автомобіля для його надання експертові з метою проведення оцінки, також вказав, що різниця спірних квартир складає більш ніж вартість цього автомобіля, коли він був придбаний новим за 355000 гривень, що за курсом НБУ станом на 28.01.2015 року (станом на час придбання автомобілю), було еквівалентно 22370 доларів 095 центів США. Відповідачем [PERSON] та її представником не спростовувалась вартість спірного майна, не було надано до суду жодного доказу у заперечення вартості майна, не заявлялись клопотання про призначення експертизи, тому суд приймає, як докази - надані представником позивача оцінки вартості спірних квартир. Враховуючи розподіл спірного майна, суд приймає до уваги, усі факти та пояснення заявлені сторонами по справі. Так, у судовому засіданні [PERSON] заявлено розподіл спірного майна, наступним чином: - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на майно: квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., вартість якої складає 872110 гривень, що за курсом НБУ станом 13.03.2016 року еквівалентно 33517 доларів США; та автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], доказів на підтвердження вартості якого до суду не надано, однак вартість цього автомобіля в новому стані складала 355000 гривень, що за курсом НБУ станом на 28.01.2015 року (станом на час придбання автомобілю), було еквівалентно 22370 доларів 095 центів США; - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., вартість якої складає 1488937 гривень, що за курсом НБУ станом 13.03.2016 року еквівалентно 57223 долара США. За варіантом позивача, то з наданих до суду доказів вбачається, що він просить суд розподілити на свою користь майно вартістю у загальній сумі 55887 доларів 09 центів США, на користь відповідача [PERSON] майно вартістю 57223 долара США. Відповідач [PERSON] заперечила щодо запропонованого позивачем варіанту розподілу спірного майна подружжя, та посилалась на те, що згодна або на жоден з запропонованих нею варіантів розподілу спірного майна подружжя, або якщо усе майно буде розподілено по ? частці за кожним. Щодо варіантів розподілу спірного майна подружжя запропонованих [PERSON] то суд вважає їх необґрунтованими та такими, що порушують рівноправність між сторонами, оскільки: - у першому варіанті відповідачем запропоновано: визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м.; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на майно: квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; залишити за [PERSON] право власності на автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], однак суд зазначає, як вже було встановлено, то автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому у разі такого розподілу майна подружжя, рівність часток кожного з подружжя буде порушена; - у другому варіанті відповідачем запропоновано: залишити за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м.; залишити за [PERSON] право власності на автомобіль марки «PEUGEOT», модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком. об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер [NUMBER], як обов'язок за погашенням боргу за розпискою; сплатити вартість на її користь половину різниці між вартістю однокімнатної квартири та вартістю трьохкімнатної квартири а саме в сумі 308413 гривень 50 копійок; однак суд зазначає, як вже було встановлено, то автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому у разі такого розподілу майна подружжя, рівність часток кожного з подружжя буде порушена, крім того позивач зазначив, що не надає свою згоду на сплату компенсації; - у третьому варіанті відповідачем запропоновано розподілити все майно між подружжям в рівних частках з урахуванням її боргу [PERSON] в сумі 20000 доларів США, однак суд зазначає, як вже було встановлено, що грошові кошти [PERSON] були позичені у [PERSON] без згоди позивача, тому заборгованість [PERSON] до розподілу подружжя суд не приймає. У судовому засіданні [PERSON] також надала пояснення, що у разі розподілу усього майна по ? частці за кожним, вона буде запропоновувати позивачеві продати усе майно та розподілити грошові кошти, однак представник позивача заперечив щодо такої позиції, оскільки вона не узгоджується з вимогами позивача, крім того вважав, що право користування жодним майном у разі спільного право володіння подружжям буде не можливим. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено,рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (2947-14). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК (2947-14) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК (2947-14) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Враховуючи вищевикладеного, з урахуванням того, що сторонами підтверджено, що частковий поділ спільного майна подружжя викличе неузгодження стосовно порядку користування майном та розпорядженням, з урахуванням рівності часток подружжя, їх обґрунтувань, з урахуванням того, що між сторонами склались неприязливі стосунки з приводу неможливості розподілу спільного сумісного майна мирним шляхом, та у разі залишення майна у режимі спільного сумісного майна подружжя (спільної сумісної власності), що в подальшому на думку суду може призвести до багаточисленних спорів між ними з цього приводу та подальшому багаточисленному зверненню до суду з позовами для вирішення цих питань, суд дійшов висновку про неможливість поділу майна подружжя шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності, та вважає обґрунтованим та доцільним розподілити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: припинити право власності [PERSON] на квартиру №21, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., у будинку [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру №21, загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 18,6 кв. м., у будинку [ADDRESS]; припинити право власності [PERSON] на ? частку квартири №135, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., у будинку [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру №135, загальною площею 67,8 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., у будинку [ADDRESS]; припинити право власності [PERSON] на ? частку автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]. Позивачем також заявлено вимогу про витребування у [PERSON], автомобіля марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560 реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п. 3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст. 387,388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави. Оскільки між позивачем [PERSON] та нинішнім володільцем спірного автомобіля - [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на спірний автомобіль, позивач правильно обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред'явлення позову про витребування майна у добросовісного набувача. У зв'язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню, та слід витребувати від [PERSON], [INFO], та передати [PERSON] автомобіль марки «РЕUGEОТ", модель «3008», 2014 року випуску, бежевого кольору з металіком, об'ємом двигуна 1560, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачем в уточненій позовній заяві були виключені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved