Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

20.03.2019 року представник [PERSON] - адвокат Павенський Борис Володимирович звернувся до Літинського районного суду Вінницької області з позовом до Літинської районної ради Літинського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування п. 4 рішення 22 сесії 7 скликання Літинської районної ради Вінницької області від 13.06.2018 року № 401 та поновлення на посаді. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням 4 сесії 6 скликання Літинської районної ради Вінницької області від 08.02.2011 року № 43 "Про заходи щодо реформування первинного рівня надання медичної допомоги в районі" позивача призначено керівником КЗ "Літинський районний центр ПМСД" та укладено з нею безстроковий трудовий договір. 21 сесія 7 скликання Літинської районної ради Вінницької області 28.03.2018 року прийняла рішення № 391 "Про заходи щодо реорганізації комунального закладу "Літинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги". 22 сесія 7 скликання Літинської районної ради Вінницької області 13.06.2018 року прийняла рішення № 401 "Про затвердження статуту комунального некомерційного підприємства "Літинський районний центр ПМСД", пунктом 4 якого вирішено призначити позивача виконуючим обов`язки головного лікаря комунального некомерційного підприємства "Літинський районний центр ПМСД" на період до проведення конкурсу на посаду головного лікаря комунального некомерційного підприємства "Літинський районний центр ПМСД". Представник позивача зазначає, що оскаржуваний пункт рішення порушує гарантоване Конституцією України право позивача на працю та погіршує її становище, оскільки передбачає тимчасовий характер трудових відносин, а тому просить визнати протиправним та скасувати пункт 4 рішення 22 сесії 7 скликання Літинської районної ради Вінницької області від 13.06.2018 року № 401, поновити позивача на посаді головного лікаря КНП "Літинський районний центр ПМСД", а також вирішити питання про судові витрати. Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 21.03.2019 року відкрито провадження у даній справі. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 08.04.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, узагальнені доводи якого зводяться до того, що позивача попереджено про можливе звільнення у зв`язку із скороченням штату. Пунктом 1 рішення 22 сесії районної ради 7 скликання від 13.06.2018 року № 401 "Про затвердження статуту КНП "Літинський районний центр ПМСД" затверджено Статут КНП "Літинський районний центр ПМСД", пунктом 7.2 якого визначено, що поточне керівництво (оперативне управління) Підприємством здійснює керівник Підприємства - головний лікар, який призначається на посаду на конкурсній основі шляхом укладання контракту на термін від шести місяців до 5 років і звільняється з неї відповідно до порядку, визначеного чинним законодавством та відповідним рішенням Літинської районної ради. Статтею 16 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" не передбачено трудових відносин з керівником новоствореного некомерційного комунального підприємства на підставі трудового договору на невизначений термін. Позивача фактично не було звільнено з посади та на даний час вона перебуває у трудових відносинах з КНП "Літинський районний центр ПМСД". Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 24.04.2019 року дану цивільну справу, на підставі ст. 31 ЦПК України, передано для розгляду по суті до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області. Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 08.05.2019 року позивачу поновлено пропущений процесуальний строк з звернення з даним позовом до суду. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач та її представник, будучи завчасно та належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити позов. Представник відповідач, будучи завчасно та належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи на підставі наявних у справі матеріалів за відсутності представника відповідача. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Рішенням 4 сесії 6 скликання Літинської районної ради Вінницької області № 43 від 08.02.2011 року "Про заходи щодо реформування первинного рівня надання медичної допомоги в районі", [PERSON] призначено керівником КЗ "Літинський районний центр ПМСД" (а.с. 9). Рішенням 21 сесії 7 скликання Літинської районної ради Вінницької області № 391 від 28.03.2018 року "Про заходи щодо реорганізації КЗ "Літинський районний центр ПМСД" вирішено реорганізувати юридичну особу шляхом перетворення КЗ "Літинський районний центр ПМСД" з бюджетної установи у КНП "Літинський районний центр ПМСД" (а.с. 5). Рішенням 22 сесії 7 скликання Літинської районної ради Вінницької області № 401 від 13.06.2018 року "Про затвердження Статуту КНП "Літинський районний центр ПМСД" вирішено, серед іншого, призначити виконуючого обов`язки головного лікаря КНП "Літинський районний центр ПМСД" [PERSON] на період до проведення конкурсу на посаду головного лікаря КНП "Літинський районний центр ПМСД". Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства з питань діяльності закладів охорони здоров`я" від 06.04.2017 року визначено, що державні та комунальні заклади охорони здоров`я - бюджетні установи можуть реорганізовуватися в казенні підприємства або комунальні некомерційні підприємства. Згідно із п.п. 3 п. 3 Прикінцевих положень вказаного Закону, звільнення працівників закладів, що реорганізуються відповідно до пункту 2 цього розділу, допускається лише у разі, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Як зазначалося вище, відповідно до рішення 4 сесії 6 скликання Літинської районної ради Вінницької області від 08.02.2011 року № 43 "Про заходи щодо реформування первинного рівня надання медичної допомоги в районі", позивача призначено на посаду керівника КЗ "Літинський районний центр ПМСД". Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. За змістом частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України розтлумачено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом. Відповідно до ч. 9 ст. 16 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19.12.1992 року, в редакції, яка діяла на час укладення з керівником КЗ "Літинський районний центр ПМСД" Дяченко Павліною Андріївною трудових договору, укладення контрактів передбачалося лише з керівниками державних закладів охорони здоров`я. Водночас, щодо призначення на посади керівників комунальних закладів охорони здоров`я, то керівники таких закладів призначалися на посади шляхом укладення з ними безстрокового трудового договору. Пунктом 7.3 Статуту установи КЗ "Літинський районний центр ПМСД", в редакції від 25.12.2012 року, визначено, що вказане підприємство очолює головний лікар, який призначається на посаду районною радою за поданням Літинської райдержадміністрації та звільняється сесією районної ради. Водночас, передбачено, що керівника закладу може бути звільнено з посади на підставах, передбачених Кодексом законів про працю України (а.с. 7-8). За таких обставин, суд приходить висновку, що на час прийняття оскаржуваного пункту 4 рішення 22 сесії 7 скликання Літинської районної ради Вінницької області № 401 від 13.06.2018 року з позивачем та КЗ "Літинський районний центр ПМСД" був укладений та діяв безстроковий трудовий договір. Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року "Про порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я" підставою для проведення конкурсу є рішення органу управління, яке приймається протягом трьох робочих днів з моменту виникнення вакантної посади. Проте, як зазначалося посада головного лікаря КЗ "Літинський районний центр ПМСД" вакантною не була, оскільки відповідно до рішення 4 сесія 6 скликання Літинської районної ради Вінницької області від 08.02.2011 року № 43 "Про заходи щодо реформування первинного рівня надання медичної допомоги в районі" з позивачем було укладено безстроковий трудовий договір. При цьому, у відповідності до п.п. 3 п. 3 Прикінцевих положень Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства з питань діяльності закладів охорони здоров`я", звільнення працівників закладів, що реорганізуються відповідно до пункту 2 цього розділу, не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України "Про внесення змін до Основ законодавства України про охорону здоров`я щодо удосконалення надання медичної допомоги" від 07.07.2011 року, який набрав чинності 01.01.2012 року, внесено зміни до Основ законодавства України про охорону здоров`я, зокрема, в частині порядку призначення керівників державних та комунальних закладів охорони здоров`я. Згідно із ч.ч. 8, 9 ст. 16 Основ законодавства України про охорону здоров`я призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров`я здійснюються відповідно до законодавства, а керівники державних, комунальних закладів охорони здоров`я призначаються на посаду шляхом укладення з ними контракту. Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України "Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" від 19.03.1993 року № 203 (із наступними змінами) та пунктом 6 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності передбачено, що з керівниками підприємств, раніше обраними чи призначеними на посаду, також укладаються або переукладаються контракти. Пунктом 5 цієї ж Постанови рекомендовано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовується порядок передбачений Положенням цієї Постанови. Отже, за відсутності імперативного законодавчого регулювання зазначена норма щодо обов`язкового укладання або переукладання контрактів з керівниками підприємств, установ та організацій комунальної форми власності, призначеними на посаду раніше набрання чинності вказаною постановою, має виключно рекомендаційний характер. Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рц/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дано офіційне тлумачення положень статті 58 Основного Закону України, відповідно до якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У Рішенні від 13 травня 1997 року N 1-зп/97 (справа щодо несумісності депутатського мандата) Конституційний Суд України зазначив, що закони та інші нормативно - правові акти поширюють свою дію на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Таким чином, укладання трудових договорів у формі контракту є обов`язковим лише для осіб, які призначаються на посади керівників закладів охорони здоров`я після 01.01.2012 року, і не поширюється на керівників цих закладів, призначених до цієї дати. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги встановлені обставини, зокрема те, що позивач призначена на посаду головного лікаря КЗ "Літинський районний центр ПМСД" рішенням 4 сесії 6 скликання Літинської районної ради Вінницької області від 11.06.2011 року № 43, та з нею укладено безстроковий трудовий договір, суд приходить до висновку, що оскаржуваний пункт 4 рішення 22 сесії 7 скликання Літинської районної ради Вінницької області № 401 від 13.06.2018 року є протиправним та таким, що порушує гарантовані Конституцією України та іншими законами, права і свободи позивача, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку, а позивач поновленню на посаді головного лікаря комунального некомерційного підприємства "Літинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги". Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з оплатою витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує наступне. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначає, що видами правової допомоги - є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. За змістом положень статті 29 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, доказ про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження витрат на правничу допомогу, позивач та її представник - адвокат Павенський Борис Володимирович надали суду ордер серії ВН № 095201 від 19.03.2019 року, договір про надання правової допомоги та представництво в суді від 19.03.2019 року, акт виконаних робіт від 19.05.2019 року, орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 19.03.2019 року, а також квитанцію № 108 від 19.03.2019 року, з яких встановлено, що позивач понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., які на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають до відшкодування відповідачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по оплаті судового збору, суд приймає до уваги те, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі меншому ніж передбачений Законом України "Про судовий збір", а саме сплачено 1482 грн. 40 коп. замість 1536 грн. 80 коп. (дві позовні вимоги немайнового характеру). За таких обставин, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд приходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір в сумі 1482 грн. 40 коп., а також на користь держави судові витрати - судовий збір в сумі 54 (п`ятдесят чотири) грн. 40 (сорок) коп., що становлять різницю між фактично сплаченим та передбаченим Законом судовим збором. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі слід допустити до негайного виконання. На підставі ст.ст. 2, 21, 23, 235 КЗпП України, ст.ст. 12, 15, 16 ЦК України,

Outcome: approved