Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

12 травня 2014 року Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач [PERSON], в своїй скарзі, направленій ним в липні 2013 року до голови Київської міської державної адміністрації Попова О.П., прокуратура Солом»янського району м. Києва Шулякової В.Ф., начальника Київського міського БТІ Сенчука В.В., розповсюджував неправдиву інформацію про Позивача. Позивач посилається, що неправдива інформація, яка розповсюджена відповідачем принижує її честь та гідність, а розповсюджені відповідачем відомості не відповідають дійсності. Позивач просить задовольнити позов та ухвалити рішення, яким: - визнати недостовірною інформацію розповсюджену [PERSON], а саме його висловлювання в скарзі, зареєстрованій в прокуратурі Солом»янського району м. Києва 18.07.2013 року під вхідним №1778/16203вх13, а саме: «В мою відсутність вона обробляла мою 90-річну мат...»; «Скінчилось все тим, що [PERSON] підробила підпис моєї матері на акті про межі, прихопивши шмат землі...»; «[PERSON], щоб не платити мито фіктивно продає землю і будинок племінниці [PERSON]»; «Без дозволів влади і письмового погодження з сусідами вона той будинок руйнує і у 2000 році будують новий 2-поверховий...»; «Забрехавшись аж до 2007 р. вони звертаються до адміністрації Солом'янського р-ну, яка згідно протоколу № 33 міжвідомчої комісії від 30.08.2007 р. дає дозвіл на замовлення проектної документації на влаштування житлового приміщення в горищному просторі у первісному будинку, якого вже немає і вони вже шість років живуть у новому...»; «Тим більше, що з деяких пір вони мають три квартири в Києві і будинок с землею у Рокитнянському районі. Що і на кого записано мені невідомо але все здається у найм без податків...»; «Мені невідомо за які гроші вони купили в БТІ технічний паспорт на будинок...» «рахую, що ви стали учасником злочину. Вимагаю ліквідувати паспорт на цей буд.» - зобов'язати [PERSON] направити письмове спростування із зазначенням всіх фактів недостовірної інформації за місцем направлення ним своєї скарги (в Київську міську державну адміністрацію, в прокуратуру Солом»янського району м. Києва, в Київське міське бюро технічної інвентаризації) в спосіб її розповсюдження; - зобов'язати [PERSON] принести позивачу вибачення в письмовому вигляді; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з»явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив, надіслав на адресу суду свої письмові пояснення. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду позивача та його представника, суд ухвалю рішення в заочному порядку, у відсутності відповідача. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 28 Конституції України та аналогічних положень у міжнародних актах з прав людини кожен має право на повагу до його гідності. Нормами ст. 297 ЦК України кожному гарантується право на повагу до його честі й гідності, гідність і честь фізичної особи є недоторканими. У разі порушення права фізичної особи на честь і гідність вона вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Встановлено, що 18.07.2013 року до прокуратури Солом»янського району м. Києва надійшла скарга, яка була зареєстрована під вхідним №1778/16203вх13 та адресована до голови Київської міської державної адміністрації Попова О.П., прокуратура Солом»янського району м. Києва Шулякової В.Ф., начальника Київського міського БТІ Сенчука В.В., в якій відповідач [PERSON] просив БТІ відповісти щодо правових підстав виготовлення технічного паспорту на будинок [ADDRESS] та вимагав ліквідувати даний технічний паспорт, голову КМДА Попова О.П. зобов'язати Київзем виправити помилку за власний рахунок, а прокурора Солом»янського району Шулякову В.Ф. допомогти в межах своєї компетенції назбирати документи по спірному будинку (а.с.18-19). Встановлено, що в даній скарзі відповідач, який є сусідом позивача, висвітлив обставини щодо набуття позивачем земельної ділянки та будинку [ADDRESS], наявність та порядок отримання позивачем відповідної дозвільної та технічної документації на нерухоме майно. Як вбачається зі змісту даної скарги, відповідач, посилався на те, що на його думку позивачем здійснено будівництво з порушення будівельно-технічних норм та без наявності дозвільної документації, а тому просив перевірити певні факти, усунути порушення допущені посадовими особами, дати відповідь та в межах компетенції надати відповідні документи. В даній скарзі містилася інформація, зокрема: «в мою відсутність вона обробляла мою 90-річну мат...»; «скінчилось все тим, що [PERSON] підробила підпис моєї матері на акті про межі, прихопивши шмат землі...»; «[PERSON], щоб не платити мито фіктивно продає землю і будинок племінниці [PERSON]»; «без дозволів влади і письмового погодження з сусідами вона той будинок руйнує і у 2000 році будують новий 2-поверховий...»; «забрехавшись аж до 2007 р. вони звертаються до адміністрації Солом'янського р-ну, яка згідно протоколу № 33 міжвідомчої комісії від 30.08.2007 р. дає дозвіл на замовлення проектної документації на влаштування житлового приміщення в горищному просторі у первісному будинку, якого вже немає і вони вже шість років живуть у новому...»; «тим більше, що з деяких пір вони мають три квартири в Києві і будинок с землею у Рокитнянському районі. Що і на кого записано мені невідомо але все здається у найм без податків...»; «мені невідомо за які гроші вони купили в БТІ технічний паспорт на будинок...» «рахую, що ви стали учасником злочину. Вимагаю ліквідувати паспорт на цей буд.». Згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до п.19. Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно п. 16 Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що відповідно до статті 40 Конституції України ( 254к/96-ВР ) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції (254к/96-ВР ), а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 ( v008p710-03 ) (справа про поширення відомостей). Згідно Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 вбачається, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Виходячи з викладених норм закону щодо оцінки суджень та іншої інформації, ту обставину, що вказана скарга була направлена відповідачем до компетентних органів з приводу перевірки певних фактів, суд приходить до висновку, що висловлювання відповідача у його скарзі зареєстрованій в прокуратурі Солом»янського району м. Києва 18.07.2013 року під вхідним №1778 /16203вх13 та які просить визнати недостовірними та спростувати позивач, є оціночними судженнями відповідача та направлені до компетентних органів не з метою приниження честі та гідності позивача, а з метою проведення певної перевірки, а тому не підлягають спростуванню як негативна інформація. Та обставина, що вказана скарга була підставою для проведення відповідної перевірки підтверджується листом прокуратури Солом'янського району м.Києва від 23.07.2013 року ( а.с. 18) та в подальшому Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві щодо перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ( а.с. 55, 64-67). З наданих позивачем доказів вбачається, що відносно позивача Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві складено акт перевірки від 11.09.2013 р., припис від 11.09.2012 р. та протокол про адміністративне правопорушення від 11.09.2013 р. за ч.5 ст.96 КУпАП та в подальшому позивачем було оскаржено акт перевірки до Окружного адміністративного суду м.Києва та як вбачається з пояснень позивача про наявність скарги відповідача вона дізналася при ознайомлені з апеляційною скаргою Інспекції. З огляду на викладене вище, інформація, яка була зазначена у скарзі відповідача, не може вважатися такою, що підлягає спростуванню, а доводи позивача в цій частині суд вважає необґрунтованими. А відтак підстави для задоволення вимог позивача в частині їх спростування відсутні. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено і у ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, і гарантовано ст. 34 Конституції України. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської Конвенції "Про захист прав та основних свобод людини". Крім того, в судовому засіданні відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, позивач не надала доказів того, що дані відомості, викладені у вищезгаданій скарзі відповідача та адресовані до Київської міської державної адміністрації, прокуратури Солом»янського району м. Києва, Київського міського бюро технічної інвентаризації, порушують особисті немайнові права позивача, завдають шкоди відповідним особистим немайновим благам останньої, або перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а відтак юридичний склад правопорушення, який би давав підстави для задоволення позову в частині захисту честі та гідності, відсутній. Також, текстовий аналіз змісту скарги відповідача, яка є предметом позову, свідчать про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення та перевірки обставин дотримання чинного законодавства, як з боку позивача так і відповідних посадових осіб державних органів. До того ж суд вважає, що певні вислови відповідача викладені у виразах, прийнятих у спілкуванні людей та не містять образливих висловів. За таких обставин, суд вважає, що доводи позивача про те, що відповідач, звернувшись до Київської міської державної адміністрації, прокуратури Солом»янського району м. Києва, Київського міського бюро технічної інвентаризації з відповідною скаргою, поширив недостовірну інформацію відносно позивача, викладену вище та порушив її права є безпідставними та необґрунтованими. Також суд вважає, що підстави для задоволення вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача принести позивачу вибачення в письмовому вигляді, відсутні, виходячи з наступного. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, ст. 16 ЦК України. Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» особа, право якої порушено, може обрати загальний чи спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України). Між тим, ні ст. 16 ЦК України, ні іншими законодавчими нормами не передбачено такого способу захисту порушеного права в розглядуваних правовідносинах, як зобов'язання принести вибачення в письмовому вигляді. Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст. ст. 16, 277 ЦК України. З огляду на викладене вище, суд, приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.

Outcome: dismissed