Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивач пояснив, що за пунктом 9.1.1 протоколу засідання правління приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" № 12 від 27 липня 2016 року йому на посаді начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності та контролю встановлено оклад в розмірі 21055 грн., про що визначено наказом № 206 приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" від 16 серпня 2016 року. Пунтом 6.10 колективного договору на 2015-2017 роки, який пролонгований без змін на час звернення до суду із даним позовом при звільненні робітника у зв?язку з виходом на пенсію і при стажі роботи в пароплавстві більше 20 років, підлягає виплата одноразової допомоги з розрахунку 10% посадового окладу на дату звільнення за кожний повний рік роботі в пароплавстві. Наказом № 344 від 26 грудня 2019 року його звільнено з посади начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності та контролю за ст. 38 КЗпП з 31 грудня 2019 року, посадовий оклад визначений в сумі 27820 грн. Наказом за № 7л від 17 січня 2020 року одноразова допомога нарахована в розмірі 67122 грн. з відрахуваннями відповідно до законодавства України згідно з п. 6.10 колективного договору приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство". Між тим його повний робочий стаж складає 44 роки, у зв?язку із чим йому недорахована одноразова допомога в розмірі 55286 грн., яку просить стягнути з відповідача. Окрім того, у порушення вимог ст. 116 КЗпП України розрахунок за час звільнення не проведено, виплата неоспорюваної частини одноразової допомоги проведена 03 березня 2020 року, у зв?язку із чим просить стягнути за затримку в 62 дні суму 91091,64 грн. До наступного часу відповідач не сплатив частину одноразової допомоги, час затримки складає 366 днів, у зв?язку із чим просить стягнути за затримку 538185,52 грн. Представник відповідача проти позовних вимог заперечує, пояснила, що уточнення до позовних вимог не відповідають формі, визначеній ст. 174 ч.2 ЦПК України, а також не викладені державною мовою, що зумовлює залишення вказаних вимог без розгляду. Також по суті спору пояснила, що посадовий оклад є основою заробітної плати і не включає до свого складу доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, премії. На відміну від вказаного персональний оклад позивача складається з розміру посадового окладу і персональної надбавки до нього, з урахуванням чого одноразову допомогу необхідно обчислювати саме зі штатного посадового окладу, а не з персонального окладу. З урахуванням вказаного вважає нарахування та виплати підприємством вірними. Вислухавши пояснення сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 81-89 ЦПК України. Долученою до матеріалів справи документацією визначено, що за пунктом 9.1.1 протоколу засідання правління приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" № 12 від 27 липня 2016 року позивачеві на посаді начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності та контролю встановлено оклад в розмірі 21055 грн., про що визначено наказом № 206 приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" від 16 серпня 2016 року. Суд також звертає увагу на те, що будь-яке судове рішення повинно бути направлене на настання відповідних юридичних наслідків, а судовий розгляд повинен мати ознаки ефективності. За наявними доказами суд повинен задовольнити вимоги або ж відмовити в їх задоволенні, належним чином вмотивувавши таке рішення. При цьому, суд у процесі розгляду справи повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами ухвалюючи відповідне рішення, унеможливлюючи зловживання сторонами своїх прав, спрямоване на затягування процесу. Відповідно до ст.ст. 1-2, 11-13 ЦПК України сторона, звертаючись до суду з відповідними вимогами, повинна чітко дотримуватися основних засад судочинства, враховуючи специфіку відповідного процесу, виконувати свої обов`язки та користуватися наданими їй процесуальними правами, не допускаючи при цьому зловживання ними. Окрім вказаного суд зауважує, що цивільний процес має змагальний характер, а тому на сторону покладається відповідний набір процесуальних обов`язків, в тому числі щодо надання необхідних доказів стосовно спірного питання, включно з власного ініціативою в процесі збирання цих доказів. З урахуванням вказаного через формальність та відсутність суттєвого значення для розгляду справи по суті спору визнаються необгрунтованими пояснення представника відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог через невідповідність зміни до позовних вимог до встановленої форми та викладення позовних вимог іншою, ніж державною мовою, яка зрозуміла представнику відповідача та не вимагає додаткового перекладу. Наказом № 344 від 26 грудня 2019 року позивача звільнено з посади начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності та контролю за ст. 38 КЗпП з 31 грудня 2019 року, посадовий оклад у даному наказі визначений в сумі 27820 грн. Такий самий розмір посадового окладу позивача визначений у штатному розписі приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" від 04 червня 2019 року. У примітці 2 до вказаного штатного розпису визначено, що вказаний розмір посадового окладу встановлений персонального позивачеві. З урахуванням вказаного суд вважає необгрунтованими посилання представника відповідача на те, що до позивача повинен бути застосований штатний посадовий окладу в розмірі 15255 грн. Жодного наказу, який би змінив посадовий оклад позивача до матеріалів справи не долучено, а представник відповідача пояснила, що документація про зміну посадового окладу позивача з 27820 грн. на підприємстві відсутня. Пунтом 6.10 колективного договору на 2015-2017 роки, який пролонгований без змін на час звернення до суду із даним позовом при звільненні робітника у зв?язку з виходом на пенсію і при стажі роботи в пароплавстві більше 20 років, підлягає виплата одноразової допомоги з розрахунку 10% посадового окладу на дату звільнення за кожний повний рік роботі в пароплавстві. Наказом за № 7л від 17 січня 2020 року одноразова допомога нарахована в розмірі 67122 грн. з відрахуваннями відповідно до законодавства України згідно з п. 6.10 колективного договору приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство". Вказана обставина є такою, що зумовлює задоволення позовних вимог в частині стягнення недорахованої і не виплаченої частини одноразової допомоги у зв?язку з виходом на пенсію за віком в розмірі 55286 грн. Між тим, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини). Отже, вихідна допомога не належить до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60)). Окрім того, вказаним висновком Великої Палати Верховного Суду визначено, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер. Таким чином вказана допомога має разовий характер, у зв?язку із чим з боку відповідача відсутній обов?язок компенсувати середній заробіток у розмірі 91091 грн. 64 коп. за весь час затримки виплати неоспорюваної частини одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком (з 01 січня 2020 року по 03 березня 2020 року, тобто по день фактичного перерахування неоспорюваної частини одноразової допомоги, Таким чином позовні вимоги в частині стягнення за час затримки виплати всієї суми вихідної допомоги суд визнає необгрунтованими. Разом із тим заробіток позивача складається із посадового окладу, встановленого в розмірі 27820 грн., що у свою чергу зумовлює нарахування на час звільнення із вказаної суми. Відповідно до роз`яснень п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до роз`яснень п.21 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Вказані вимоги позивача з урахуванням вищенаведеного відповідають вимогам, передбаченим чинним законодавством та визначають доведеними позовні вимоги в частині визначення середньго заробітку позивача в розмірі 29384,40 грн., з яких заробіток за один день 1469,22 грн. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Підтвердження виплати на день розгляду справи відсутні. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до вимог ст. 233 ч.2 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст. 235 ч.3 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розрахунок позивача відповідає вказаним вимогам, з урахуванням чого, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 538 185 грн. 52 коп. Разом із тим суд вважає необгрунтованими вимоги позивача про стягнення вказаних сум без нарахування податків та зборів, через відсутність законодавчого визначення. Між тим вказані обов`язки покладені на підприємство під час розрахунку з працівником. Відповідно до вимог ст. 141-142 ЦПК України розподіляються судові витрати, з урахуванням чого на користь держави з відповідач підлягають стягненню 5934,71 грн.

Outcome: partial