Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 13 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 6329 недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26 липня 1991 року він зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] 12 червня 1998 року у період шлюбу подружжям на підставі договору купівлі-продажу була придбана спірна квартира. Незважаючи на те, що під час оформлення правочину, покупцем за договором купівлі - продажу квартири була зазначена [PERSON], вказана квартира належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 70 СК України позивач вважає, що йому належала ? частина спірної квартири і у такому разі відповідно до положень ст. 65 СК України відповідач [PERSON] мала право розпоряджатися майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, тільки за взаємною згодою. У листопаді 2014 року позивач дізнався, що вказана квартира належить [PERSON], нібито на підставі договору дарування, укладеного його дружиною - [PERSON] Відповідно до вимог Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина (чоловік) мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, якщо він був укладений другим із подружжя без її (його) згоди. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Позивач зазначив, що жодних згод, у тому числі і письмових, щодо відчуження належного йому на праві спільної сумісної власності майна не надавав та посилаючись на вищезазначені норми закону та положення ст. 369 ЦК України просив задовольнити його позовні вимоги. Також зазначив, що строк звернення до суду із вказаним позовом ним не пропущено, оскільки про оскаржуваний договір він дізнався лише у листопаді 2014 року, а відповідно до вимог статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та доводи наведені в їх обґрунтування, крім того зазначили, що у день вказаний у його нібито заяві про надання згоди на дарування, він був відсутній у м. Харкові, так як зранку 12 жовтня 2011 року поїхав на потязі до м. Києва у відрядження та повернувся додому лише пізно ввечері 13 жовтня 2011 року. Наміру на дарування квартири [PERSON] не мав. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] [PERSON], проти позову заперечували, вважали його безпідставним. Відповідач [PERSON] у своїх запереченнях зазначила, що 13.10.2011 р. [PERSON] подарувала їй квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира була подарована [PERSON] в тому числі і за ініціативою позивача [PERSON], на підставі гарних сімейних відносин. Спірна квартира була придбана у 1998 році [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] У зв'язку із тим, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], останнім була надана нотаріально-посвідчена згода на дарування квартири [PERSON] Зазначена заява зареєстрована в реєстрі за № 6328. Відповідно до ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Під час укладення договору дарування було додержано всіх необхідних вимог для чинності правочину. Умовою звернення до суду повинно бути дійсне або добросовісно передбачуване порушення права позивача. Більш того, дарувальником спірної квартири була її власник [PERSON], а тому відповідач [PERSON] не розуміє якими саме нормами закону керувався позивач подаючи позов та на підставі чого волевиявлення дарувальника [PERSON] повинно бути визнано недійсним. Також [PERSON], зазначила, що факти викладені позивачем [PERSON] в позові є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Істиною причиною позову є розлучення позивача та відповідача [PERSON], тому як на думку позивача, після розірвання шлюбу все нажите, придбане, подароване майно [PERSON] повинно дістатись тільки йому. Вона як новий власник спірної квартири прийняла її у дар та оформила право власності на неї належним чином, про що свідчить [PERSON] про державну реєстрацію прав та технічний паспорт на квартиру. У своїх поясненнях та під час допиту як свідка [PERSON] зазначила, що посилання позивача на те, що в нього не було жодних підстав та бажання щодо надання згоди своїй дружині на дарування спірної квартири та на те, що він дізнався про договір дарування лише у 2014 р. не відповідають дійсності тому, як [PERSON] було відомо про укладання договору дарування, він безпосередньо, за своїм бажанням навмисно надав згоду та мав на це певні підстави. Оскільки на протязі 2011 року [PERSON] мав певні труднощі по бізнесу та з органами прокуратури. 04.10.2010 р. Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення за позовом прокурора Орджонікідзевського району, який діяв в інтересах Харківської міської ради до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки (справа № 2-86/10)., яким позовні вимоги прокуратури було задоволено, а саме: зобов'язано [PERSON] звільнити земельну ділянку та привести земельну ділянку у придатний для використання стан. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.04.2011 р. зазначене рішення залишено без змін. Зазначена судова справа мала великий вплив на бізнес [PERSON] тому, як відповідно до рішення суду [PERSON] необхідно було звільнити самовільно зайняту ділянку шляхом знесення будівлі, яка використовувалась у тому числі і у підприємницькій діяльності та приносила [PERSON] чималий прибуток. Однією зі спроб у вирішенні питання щодо ймовірної можливості невиконання рішення суду (справа № 2-86/10) та недопущення примусового зносу забудови, було звернення до Харківського міського голови [PERSON] Зранку 13.10.2011р. [PERSON] разом з нею та [PERSON] був присутній у приміщенні приватного нотаріуса [PERSON] де особисто надавав згоду на укладання його дружиною договору дарування. Після надання нотаріально-посвідченої згоди та укладання договору дарування [PERSON] направився до Харківської міської ради для особистого подання заяви на ім'я міського голови з метою укладення договору оренди. Також, позивач [PERSON] мав прострочену заборгованість перед комерційним банком «Надра» за невиконання умов кредитного договору від 27.07.2006 р., яка станом лише тільки на 2010 рік складала 1158667,30 грн. У 2010 р. ВАТ комерційний банк «Надра» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення простроченої заборгованості. Розгляд зазначеної справи тривав досить довгий час і на час надання нотаріально-посвідченої згоди [PERSON] зазначене питання щодо погашення заборгованості вирішено не було. Борг був сплачений лише у 2012 р. Підсумовуючи наведені факти [PERSON] зазначила, що і незаконна самовільна забудова і наявність простроченого кредиту та ймовірні наслідки вразі примусового виконання зазначених рішень, призвели б [PERSON] до дуже великих збитків, а можливо, ще і додаткових боргів. Тому надання згоди [PERSON] на укладання договору дарування, було цілком передбачено. Розуміючи можливі великі втрати, як майна, що використовувалось у підприємницькій діяльності так і особистого майна [PERSON] сам особисто запропонував своїй дружині укласти нотаріально посвідчений договір дарування третій особі - їх донці. Посилання позивача на те, що він у день надання нотаріально-посвідченої згоди, тобто 13.10.2011 р. знаходився у м. Києві не відповідають дійсності та спростовуються копією наданої приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] нотаріально посвідченої згоди [PERSON] на дарування [PERSON] спірної квартири та копією особистого звернення [PERSON] 13.10.2011 р. до Харківського міського голови з проханням розглянути питання щодо укладення договору оренди на самовільно зайняту земельну ділянку на якій знаходилась самовільна забудова. Відповідач [PERSON], вважає, що надані нею відомості були підтвердженні відповіддю Харківської міської ради, отриманої на ухвалу суду, та підтверджені доданими до відповіді документами, а саме копією звернення [PERSON] та копією відповіді Харківської міської ради. Крім того, [PERSON], обґрунтовуючи знаходження 13 жовтня 2011 року [PERSON] у м. Харкові, зазначила, що [PERSON] маючи іменну кредитну картку «ПриватБанку» здійснював розрахунки 13.10.2011 р. у м. Харкові. На підтвердження своїх доводів [PERSON] надала виписку руху коштів по рахунку картки № 26254607680296980. Відповідно до якої 13.10.2011 р. [PERSON] було здійснено чотири витрати оплачені кредитною карткою у м. Харкові. Крім того, також зазначила, що з відповіді приватного нотаріуса ХМНО [PERSON], щодо часу та кількості звернень [PERSON], вбачається, що [PERSON] починаючи з 25.02.2010 р. по 10.07.2012 р. вчинив у приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] двадцять нотаріально посвідчених дій, а не одну, спір щодо якої розглядається судом. Вчинення такої кількості нотаріальних дій у приватного нотаріуса ХМНО [PERSON], як на думку відповідача, свідчить про великий ступінь довіри та поваги [PERSON] до третьої особи у справі - приватного нотаріуса. Допитаний за клопотанням [PERSON] свідок [PERSON] не зміг жодним чином підтвердити факт перебування [PERSON] у м. Києві 13.10.2011 р. зазначив лише, що він відвозив [PERSON] зранку 12 жовтня 2011 року до залізничного вокзалу у м. Харкові та висаджував останнього на парковці біля залізничного вокзалу. Крім того, [PERSON] посилалася і на інші обставини зазначені у запереченнях проти позову, які містяться в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] у своїх запереченнях, під час надання пояснень та показань як свідка зазначила, що спірна квартира була подарована [PERSON] за спільною згодою її та її колишнього чоловіка [PERSON] на підставі добрих сімейних відносин. 13.10.2011 року, під час оформлення договору у кабінеті нотаріуса, вона знаходилась разом із [PERSON], який письмово надав свою згоду на укладення нею договору дарування. Після отримання у дар квартири її донька [PERSON] кожного місяця сплачувала комунальні витрати по квартирі. Під час промов у дебатах відповідачем [PERSON], представником відповідача [PERSON] [PERSON] зроблені заяви про застосування позовної давності, а також подана заява [PERSON] з цього приводу. Крім того, [PERSON] заявлено клопотання про постановлення окремої ухвали відносно [PERSON] та його представника [PERSON], з тих підстав, що як на її думку останні зловживають своїм правом на звернення до суду. Третя особа, проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що 13 жовтня 2011 року посвідчення заяви [PERSON] здійснювалося у його присутності та з повним дотриманням вимог законодавства. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Предметом позовних вимог у вказаній цивільній справі є договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та її дочкою [PERSON] 13 жовтня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 6329. Позивач, звертаючись до суду із позовом, посилається на той факт, що вказаний правочин укладений у порушення норм діючого законодавства, за відсутності його волевиявлення, як співвласника відчуженого майна, що тягне за собою недійсність укладеного правочину. Відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог, посилаються на те, що правочин укладено у повній відповідності до норм діючого законодавства, від позивача отримано нотаріальну згоду на укладення договору, що є підставою для відмови у позові. У ході розгляду справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого 12 червня 1998 року за реєстровим № 2-2806 Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстрована 30.11.1998 року у Державному комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № В-18913. Вказана обставина не заперечувалася сторонами у справі, у зв'язку з цим, на підставі статті 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Між [PERSON] (до укладення шлюбу - Колеснік) [PERSON] та [PERSON] 26 липня 1991 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т.1, а.с.5). Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Враховуючи викладене, незважаючи на той факт, що спірна квартира була оформлена на ім'я [PERSON], квартира була спільним майном подружжя. Зазначена обставина була відома і відповідачу [PERSON] Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено і ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Право позивача на звернення до суду із відповідним позовом про визнання правочину недійсним, що вчинений одним із співвласників за відсутності необхідних повноважень, передбачено і частиною 4 статті 369 ЦК України. Таким чином, [PERSON] є належним позивачем у вказаній справі, а спосіб захисту порушеного права відповідає способам, передбаченим статтею 16 ЦК України. За змістом оспорюваного договору дарувальник безоплатно передав у власність своїй доньці [PERSON] зазначений обєкт нерухомості, а [PERSON] прийняла цей дарунок (т. 1, а.с.63). Відповідно до пункту 5 зазначеного договору дарувальник відчужує вказану квартиру за заявою чоловіка [PERSON], про згоду на дарування, від 13.10.2011 року, реєстровий № 6328. Частиною другою ст. 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою ст. 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемний. Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого із подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. У порядку забезпечення доказів, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] суду було надано завірену копію заяви датованої 13 жовтня 2011 року, за змістом якої [PERSON] надав згоду дружині на дарування квартири [PERSON]. Позивач оспорює факт підписання заяви 13 жовтня 2011 року. Судом з метою усунення розбіжностей у поясненнях та наданих документах, сторонам неодноразово розяснювалися положення ст.10, 11 ЦПК України у тому числі і щодо сприяння здійсненню їхніх прав. Однак, ніхто із учасників судового розгляду із клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи до суду не звернувся. Таким чином суд вирішив спір на підставі оцінки доказів наданих сторонами. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 p. N 20/5 (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) нотаріально посвідчуванні правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. У ході розгляду справи встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що приватний нотаріус Харківського міського нотаріальною округу [PERSON] на час посвідчення правочину мала робоче місце за адресою: м. Харків, вул. Другої Пятирічки буд. 18. Відповідно до досліджених письмових доказів, позивач у зазначений день фізично не мав можливості бути присутнім під час вчинення відповідної нотаріальної дії, оскільки протягом 12-13 жовтня 2011 року знаходився поза межами міста Харкова, а саме перебував у службовому відрядженні у місті Києві де пройшов і медичне обстеження. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру, або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Вказані обставини підтверджуються довідкою № 2095 від 13 жовтня 2011 року Київської міської клінічної лікарні № 18 (м. Київ, бульвар Шевченка, буд. 17). Із зазначеної довідки вбачається, що 13 жовтня 2011 року [PERSON] проходив відповідне медичне обстеження у вищевказаному закладі охорони здоровя. Довідка містить особистий підпис лікаря: [PERSON] та круглу печатку лікаря. Оригінал довідки надавався для огляду в судовому засіданні, копія знаходиться в матеріалах справи (т.1, а.с.80). Відповідно до статті 6 Основ законодавства України про охорону здоров'я від 19 листопада 1992 року N 2801-XII (у редакції, чинній на час видачі довідки), кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я: достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров'я і здоров'я населення, включаючи існуючі і можливі фактори ризику та їх ступінь. Зазначені норми знайшли своє відображення і у статті 38 Основ, за змістом якої кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим у будь-якому закладі охорони здоров'я за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування. Таким чином, діючим законодавством України передбачено право кожного громадянина отримувати медичну допомогу та бути прийнятим у будь-якому закладі охорони здоров'я за своїм вибором, включаючи вільний вибір лікаря. На підставі викладеного, доводи відповідачів у справі щодо обов'язковості проходження того чи іншого медичного обстеження за місцем проживання (реєстрації) особи є безпідставними. За змістом статті 39 Основ медичний працівник зобов'язаний надати пацієнтові в доступній формі інформацію про стан його здоров'я, мету проведення запропонованих досліджень і лікувальних заходів, прогноз можливого розвідку захворювання, у тому числі наявність ризику для життя і здоров'я. Таким чином, надання пацієнту достовірної інформації про стан його здоров'я у будь-якій доступній формі, у тому числі і письмовій, є не лише правом пацієнта на отримання такої інформації, а й обов'язком медичного працівника. Оскільки вказана довідка не є документом, що є підставою для звільнення від роботи у зв'язку з непрацездатністю, у зв'язку з чим порядок її видачі лікарем (спеціалістом, який проводив дослідження) нормативно не врегульовано. Разом з тим, відповідно до Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації». Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації документи повинні мати усі необхідні реквізити, зокрема: назву організації, назву виду документа, дату, текст документа, підпис тощо. Усі перелічені реквізити довідка містить. Відповідно до відповіді Київської міської клінічної лікарні № 18 від 27 січня 2016 року за № 019-132 (т.2, а.с.56) станом на 13 жовтня 2011 року [PERSON] дійсно працював у Київській міській клінічній лікарні № 18 на посаді лікаря - ендоскопіста ендоскопічного відділення. Тобто, вказаною відповіддю підтверджено і спеціальність медичного працівника, яким видано довідку, і його працевлаштування у медичному закладі. Стосовно відсутності інформації за Журналом обліку ендоскопічних досліджень, судом встановлено, що станом на 13 жовтня 2011 року форма первинної облікової документації N 046/о "Журнал реєстрації ендоскопічних досліджень" та Інструкція щодо її заповнення не була затверджена та введена в дію. Так, наказом Міністерства охорони здоров'я України від 11 липня 2007 року N 393 «Про удосконалення ендоскопічної допомоги населенню України» дійсно було затверджено форму № 046/о «Журнал реєстрації ендоскопічних досліджень» та Інструкцію щодо заповнення цієї форми. Вказаною Інструкцією було передбачено, що журнал реєстрації ендоскопічних досліджень, які виконані у відділенні (кабінеті) ендоскопії заповнюється лікарями ендоскопістами, а також те, що інформація щодо результатів обстеження за підписом спеціаліста, який проводив його, направляється лікуючому лікарю чи видається пацієнту. Але, на виконання листа Міністерства юстиції України від 07.05.2010 р. N 24-24/58 «Щодо результатів перевірки стану додержання законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів» у зв'язку з тим, що вказаний наказ підлягав державній реєстрації, але не був зареєстрований в Міністерстві юстиції України, наказом Міністерства охорони здоров'я України від 06 серпня 2010 року N 660 наказ від 11 липня 2007 року N 393 скасовано. Форма первинної облікової документації N 046/о "Журнал реєстрації ендоскопічних досліджень" та Інструкція щодо її заповнення, на яку міститься посилання у відповіді медичного закладу, була затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 14.02.2012 р. № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров'я незалежно від форми власності та підпорядкування». Тобто, відповідна форма була затверджена компетентним органом зі спливом 4 місяців після дати проведення медичного обстеження (13 жовтня 2011 року). Відповідно до пункту 4 наказу № 110 від 14.02.2012 року форми первинної облікової документації та інструкції щодо їх заповнення, затверджені пунктом 1 цього наказу, введені в дію з 01.07.2012 року. Таким чином, станом на 13 жовтня 2011 року ведення відповідного журналу та порядок його заповнення нормативно не було врегульовано (наказ, що діяв раніше скасовано 06 серпня 2010 року, а нова редакція наказу була введена в дію лише з 01 липня 2012 року). Також обставини на які посилається позивач в обґрунтування позову підтверджуються посвідченням про відрядження, виданим на ім'я [PERSON] (т.1, а.с. 99), на зворотньому боці якого маються відмітки про вибуття з міста Харкова 12 жовтня 2011 року та прибуття до міста Києва 12 жовтня 2011 року, а також вибуття з міста Києва 13 жовтня 2011 року та прибуття до міста Харкова 13 жовтня 2011 року. Документ має усі необхідні реквізити, печатки. Оригінал оглядався в судовому засіданні, в матеріалах міститься копія (т.1, а.с.99). Відповідач [PERSON] вважає, що вказаний доказ не може бути взятий судом до уваги, оскільки Фізична особа підприємець [PERSON], печатка якого мається на посвідченні про відрядження у графі прибуття до пункту призначення та вибуття з нього, мав станом на 30.03.2015 року зареєстроване місце здійснення підприємницької діяльності на території міста Харкова. Вказані доводи відповідача є безпідставними, виходячи з наступного. У довідці ФОП [PERSON] від 08 жовтня 2015 року (т.1, а.с.215) [PERSON] повідомляє про те, що адреса фактичного здійснення ним підприємницької діяльності з 2010 року по дату видачі довідки є: м. Київ, вул. Соломянська, буд. 3, оф.706. ФОП [PERSON] відповідно до витягу із ЄДРПОУ станом на 30.03.2015 року (т.1 а.с. 221) дійсно був зареєстрований за адресою: [INFO]. Разом з цим, за змістом вимог Податкового кодексу України податковою адресою платника податків є місцезнаходження такого платника податків, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Тобто, м. Харків, на той час - це лише податкова адреса контрагента позивача. При цьому, платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси. Стосовно можливості фактичного здійснення господарської діяльності одночасно за декількома поштовими (фактичними) адресами діюче законодавство обмежень не містить. Таким чином, зазначення у посвідченні про відрядження інших адрес щодо пункту прибуття, ніж зазначені у ЄДРПОУ, не свідчить що посвідчення про відрядження не має доказового значення. Матеріали справи містять інформаційну довідку № 50078961 від 17.12.2015 року, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якої [PERSON], на підставі договору дарування належить частина квартири у м. Києві. Матеріали справи містять витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 11 січня 2016 року, за змістом якого ФОП [PERSON], місце проживання: м. Київ. [ADDRESS], місцезнаходження реєстраційної справи: відповідний відділ Солом'янського району ГТУ юстиції у місті Києві. Відповідно до пункту 2 наказу Міністерства юстиції України від 31.03.2015 року № 466/5 «Про деякі питання надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» виписки, витяги та довідки в паперовій та електронній формах відповідно до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" мають однакову юридичну силу. Порядок надання фізичним та юридичним особам інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затверджено постановою КМУ від 24.12.2014 року № 722. Таким чином, вказана інформація була отримана належним чином, а в сукупності усі зазначені відомості в інформаційній довідці та витягу підтверджують здійснення [PERSON] у жовтні 2011 року підприємницької діяльності на території міста Києва. Крім того, пояснення позивача, щодо не складання ним заяви від 13 жовтня 2011 року підтверджується і сервісною книгою на автомобіль TOUAREG у якій міститься відмітка ТОВ «Автодом Харків», розташованого за адресою: м. Харків , вул. Клочківська, 94-А про те, що 12 жовтня 2011 року автомобіль, який на той час належав [PERSON] проходив плановий технічний огляд (т. 1, а.с.104-107). Не спростовуються матеріалами справи і пояснення позивача у справі стосовно приблизного часу вибуття та прибуття до міста Харкова залізничного транспорту, на якому [PERSON] добирався до міста Києва та повернувся до м. Харкова. Матеріали справи містять відповідь ДП «Південна залізниця» від 19 травня 2015 року, відповідно до якої дійсно у жовтні 2011 року графіком руху поїздів було передбачено курсування швидкісних потягів Харків-Київ, Київ - Харків. Оформлення проїзних документів здійснювалося без надання до квиткової каси документів, що посвідчують особу та внесення прізвища пасажира до квитка. Інформація щодо зміни руху маршрутів курсування, запізнень, відміни рейсів тощо за 12 та 13 жовтня 2011 року відсутня. Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до розяснень, які містяться у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» щодо змісту абзацу другою частини першої статті 218 ЦК, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину у ЦК України визначені прямо (ч.2 ст. 937, ч.3 ст. 949 ЦК). Таким чином, суд вважає, що позивачем надано достатньо письмових доказів, які підтверджують ту обставину, що 13 жовтня 2011 року він не міг скласти заяву про надання згоди на відчуження спірної квартири. Письмові докази надані відповідачами суд оцінює критично. Суду надана [PERSON] копія звернення від імені [PERSON] адресоване Харківському міському голові датована 13.10.2011 року, із відміткою департаменту діловодства 13.10.2011 року. Вказаний доказ на думку відповідача [PERSON] спростовує посилання позивача щодо знаходження поза межами міста Харкова, оскільки як стверджує [PERSON], їй достовірно відомо, що [PERSON] особисто звертався до Харківської міської ради саме 13.10.2011 року. При цьому, надаючи пояснення з цього приводу, а потім надаючи суду показання, як свідок, [PERSON] надала суду різні відомості щодо зазначених обставин. Так, під час слухання справи 09 червня 2015 року [PERSON] заявила, що після укладання угоди вона з позивачем направилась до міської ради де вони здали звернення. Але під час допиту як свідка в судовому засіданні 17 листопада 2015 року, показала, що після укладання правочину, вона, позивач та відповідач [PERSON] після виходу від нотаріуса розїхалися по своїм справам, особисто вона поїхала на роботу. На виконання ухвали суду про забезпечення доказів Харківською міською радою було надано інформацію щодо звернення [PERSON] від 13 жовтня 2011 року та надано завірену належним чином копію звернення та відповіді на нього (т.1, а.с.202-205). На даній копії міститься штамп вхідної кореспонденції Департаменту діловодства Харківської міської ради з датою 14 жовтня 2011 року вх. № Г-7-23759/1-11. Даних про те, що вказане звернення подавалося безпосередньо [PERSON] суду не надано. Також судом встановлено, що до 2014 року позивач добре ставився до відповідачів по справі. Матеріали справи містять підтвердження того, що станом на 13 жовтня 2011 року [PERSON] мала широкі повноваження від [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] довіреності від 02.12.2010 року, серед яких у тому числі право подання будь - яких документів, заяв, у органи державної влади та місцевого самоврядування та представляти його інтереси у судах. Щодо наданої відповідачем [PERSON] на спростування доводів позивача з приводу не складання ним заяви 13.10.2011 р. про згоду на вчинення правочину, виписки з банківського рахунку, відповідно до якого з карткового рахунку проводилися певні грошові операції на території міста Харкова 13 жовтня 2011 року (т.2, а.с. 8-13). Позивач на зазначені доводи пояснив, що на той час у нього було дуже добре ставлення до відповідачів. Він неодноразово залишав їм свою картку для користування грошима які були на його рахунку. Свої доводи позивач підтвердив і відповіддю КБ «Приват банк» від 09.02.2016 року з якої слідує, що у випадку коли держатель картки дає згоду на проведення операцій із картою або нанесеними на ній даними поза полем його зору, то вся відповідальність у цьому випадку покладається на нього. Тобто, умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що повна відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, покладена у такому випадку саме на держателя карти. Зазначене відповідає нормам цивільного законодавства, оскільки відповідно до вимог статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. За змістом статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Розпорядження клієнтом коштами, що знаходяться на його рахунку, є реалізацією одного із повноважень права власності на вказані кошти. З урахуванням викладеного, наявність будь-яких проведених грошових операцій із банківською карткою не є беззаперечним доказом присутності держателя картки у конкретному місці, у конкретний час. В порядку забезпечення доказів у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] було витребувано копію заяви нібито [PERSON], яка була підставою для укладення спірного правочину. На виконання ухвали суду, нотаріусом надана відповідна заява. Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час вчинення оспорюваного правочину) тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів. Такий же порядок використання бланків передбачено і п. 5 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України за № 20/5 від 03.03.2004 року, що діяла на час вчинення оспорюваного правочину. Таким чином, відповідна заява мала бути виконана на спеціальному бланку нотаріальних документів, за винятком того примірника, що залишився у справах нотаріуса. Згідно із вказаним Порядком вчинення нотаріальних дій, нотаріальні дії, вчинені без використання спеціальних бланків нотаріальних документів, є не чинними. Також у вказаній інструкції зазначено, що на примірнику, який залишається у справах нотаріуса, нотаріус після посвідчувального напису у правому нижньому куті аркуша зазначає серію та номери використаних на нотаріальну дію спеціальних бланків нотаріальних документів. Серія та номер використаного бланка зазначаються також у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій у графі «Зміст нотаріальної дії. Місце вчинення нотаріальної дії. Номер спеціального бланку нотаріального документа, на якому викладено зміст вчиненої нотаріальної дії. Дата та номер перевірки спеціального бланка нотаріального документа». Надана нотаріусом [PERSON] копія заяви від 13.10.2011 року, реєстровий номер № 6328, не містить у правому нижньому куті аркуша зазначень серії та номеру використаного на нотаріальну дію спеціального бланку нотаріальних документів. Оригінал заяви суду не надавався. У зв'язку з цим, нотаріальна дія вчинена без використання спеціального бланку нотаріальних документів в силу діючої на той час інструкції є не чинною. Судом з урахуванням положень абзацу 2 частини першої ст. 218 ЦК України та розяснень які містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з метою перевірки доводів сторін, щодо можливого знаходження позивача 13 жовтня 2011 року у першій частині дня у м. Харкові були задоволені клопотання сторін про допит свідків. Свідки допитані за клопотанням відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що про обставини укладення оспорюваного правочину їм нічого не відомо. Їм лише відомо від відповідачів та позивача, що останній у 2011 році, у звязку з труднощами у бізнесі, висловлював свій намір позбутися нерухомого майна яке зареєстроване на нього. Крім того, показали, що станом на 2011 рік, позивач дуже гарно відносився до відповідачів, вони були для нього членами сімї. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON], підтвердив пояснення позивача, в частині перебування останнього з 12 по 13 жовтня 2011 року у м. Києві. Свідок показав, що 12.10.2011 року приблизно о 5 год. 30 хв. ранку підїхав на автомобілі [PERSON] до його будинку, після чого він відвіз [PERSON] на вокзал «Південної залізниці» так як останній їхав у відрядження до м. Києва, а потім поїхав на СТО ТОВ «Автодом Харків», розташоване в м. Харкові по вул. Клочківська. Наступного дня, приблизно о 23 год. зустрів [PERSON] на вокзалі «Південної залізниці» та відвіз його додому. Показання свідка [PERSON] узгоджуються з поясненнями [PERSON] та іншими письмовими доказами зазначеними вище. Щодо посилань відповідачів з приводу обізнаності позивача про існування оспорюваного договору з часу його укладання та застосування строку позовної давності. Суд не вбачає для цього підстав. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з проханням видати копію оспорюваного правочину [PERSON] до неї звернувся восени 2014 року. Безпосередньо під час укладання правочину [PERSON] присутнім не був. Крім того, відповідно до квитанцій, які містяться в матеріалах справи, особовий рахунок по сплаті комунальних послуг за спірну квартиру і на час розгляду справи в суді оформлено на [PERSON] (колишню власницю), що позбавило можливості [PERSON] дізнатися про зміну власника. [PERSON] підтвердила ту обставину, що як власник жодних дій не вчиняла. Ніхто з учасників процесу не заперечував той факт, що протягом тривалого часу до кінця літа 2014 року уся родина мешкала у вказаній квартирі, об'єкт був спільним із суміжною квартирою, тобто після укладення оспорюваного правочину не відбулося жодних змін у користуванні даним об'єктом, що також не викликало у [PERSON] будь-яких сумнівів щодо належності квартири. Стороною відповідачів протилежне суду не доведено. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON], яка на той час була дружиною позивача і уклала договір щодо спільного майна, та контрагент за правочином відповідач [PERSON] діяли недобросовісно, оскільки їм було відомо про те, що нерухоме майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що [PERSON] укладаючи договір, не отримала згоди на це позивача. Зазначений правочин є таким, що порушив конституційне право позивача передбачене ст. 41 Конституції України. Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним договору дарування спірної квартири підлягає задоволенню. Не підлягає задоволенню і клопотання відповідача [PERSON] про постановлення відносно [PERSON] та його представника [PERSON] окремої ухвали, оскільки судом не встановлено для цього жодних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідачів у дольовому співвідношенні на користь позивача підлягає стягненню судовий збір на загальну суму 852 грн. 60 коп., по 426 грн. 30 коп. з кожного.

Outcome: approved