Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом, який вподальшому уточнював, в якому просить визнати протиправними дії ЛМКП " Львівтеплоенерго " щодо видання наказів по підприємству № 186 від 21.07.2010 року, № 150 від 23.04.2010 року, № 170 від 24.04.2013 року, № 176 від 30.04.2014 року № 264 від 27.06.2014 року, що призвело до заниження заробітної плати та стягнути з відповідача на користь позивача суму недоплаченої заробітної плати у розмірі 29988,76 грн. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] у період з 01 березня 2001 року по 15 травня 2015 року працювала на Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго». З 01.03.2001 року по 01.04.2003 року позивач працювала машиністом насосних установок в котлотурбінному цеху, з 01.04.2003 року по 16.12.2010 року - машиністом котлів котлотурбінного цеху, з 16.12.2010 року по 15.05.2015 року - регенераторником відпрацьованого масла ЛМКП «Львівтеплоенерго». За час роботи в період з 2010 року по 15.05.2015 року заробітна плата позивачці виплачувалася в меншому розмірі, ніж передбачено законодавством. Тому позивачка вважає такі дії посадових осіб відповідача незаконними та такі що суперечать нормам чинного законодавства, у зв'язку із чим просить позовну заяву задовольнити. У судому засіданні представник позивача позов, за уточненими вимогами, підтримав, покликаючись на мотиви такого, просив суд позовну заяву задовольнити. Представник відповідача позовну заяву за уточненими позовними вимогами заперечила, покликаючись на безпідставність таких. Додатково пояснила, що заробітна плата виплачувалась вчасно та у розмірі, встановленому законом. У зв'язку із наведеним просила суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконань про те, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 01 березня 2001 року по 15 травня 2015 року працювала на Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго», що підтверджується копією трудової книжки, долученої до матеріалів справи./а.с.7-8/ З 01.03.2001 року по 01.04.2003 року позивач працювала машиністом насосних установок в котлотурбінному цеху, з 01.04.2003 року по 16.12.2010 року - машиністом котлів котлотурбінного цеху, з 16.12.2010 року по 15.05.2015 року - регенераторником відпрацьованого масла ЛМКП «Львівтеплоенерго»/а.с.7-8/ Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. Так, відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики. Згідно зі ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Частиною 3 ст. 6 Закону України " Про оплату праці " визначено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності до ст. З Закону України " Про оплату праці " мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. З 01.04.2010 р. по 30.06.2010 року, виходячи з мінімальної зарплати 650 грн. при встановлення Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» мінімальної заробітної плати з 01.04.2010 р. 884 грн. З 01.07.2010 р. по 30.04.2012 року, виходячи з мінімальної зарплати 744 грн. при встановлення Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» мінімальної заробітної плати з 01.07.2010 р. 888 грн. З 01.05.2012 р. по 30.04.2013 р., виходячи з мінімальної зарплати 869 грн., при встановленні Законом України «Про державний бюджет України на 2012 рік» мінімальної заробітної плати з 01.04.2012 р. 1094 грн.З 01.05.2013 р. розрахована, виходячи з мінімальної заробітної плати 922 грн., при встановленні Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік» мінімальної заробітної плати з 01.01.2013 р. 1147 грн. З 01.05.2014 року розрахована, виходячи з мінімальної заробітної плати 1 152,00 грн., при встановленні Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальної заробітної плати з 01.01.2014 р. 1218 грн. З 01.07.2014 року розрахована, виходячи з мінімальної заробітної плати 1204,80 грн. при встановленні Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальної заробітної плати з 01.01.2014 р. 1218 грн. Як вбачається з розрахункових листів, заробітна плата позивачці нараховувалась з порушенням норм чинного законодавства за період з січня 2010 року по травень 2015 року /а.с.74-93/. Крім того, як вбачається з розрахунку суму недоплаченої заробітної плати за вказаний вище період часу така становить 29 988,76 грн. Вищезазначені обставини знайшли своє підтвердження у суді, а від так позовна вимога, що стосується про стягнення з відповідача на користь позивачки недоплаченої заробітної плати за період праці з січня 2010 року по травень 2015 року яка становить 29 988,76 грн. підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивачки про визнання протиправними дій ЛМКП " Львівтеплоенерго " щодо видання наказів по підприємству № 186 від 21.07.2010 року, № 150 від 23.04.2010 року, № 170 від 24.04.2013 року, № 176 від 30.04.2014 року № 264 від 27.06.2014 року, що призвело до заниження заробітної плати, суд вважає, що у задоволенні таких слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно ст.129 Конституції України Основними засадами судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 4) підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; 5) забезпечення обвинуваченому права на захист; 6) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 7) розумні строки розгляду справи судом; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; 9) обов'язковість судового рішення. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства. Судочинство провадиться суддею одноособово, колегією суддів чи судом присяжних. За неповагу до суду чи судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в силу вимог ст.ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У своїх вимогах позивачка просить визнати протиправними дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо видання наказів по підприємству № 186 від 21.07.2010 року, № 150 від 23.04.2010 року, № 170 від 24.04.2013 року, № 176 від 30.04.2014 року № 264 від 27.06.2014 року, що призвело до заниження заробітної плати. Однак суд наголошує на тому, що така позовна вимога спрямована на визнання протиправними дій конкретної посадової особи даного підприємства. Позаяк вказана посадова особа не являється відповідачем по даній справі, тому позовна вимога про визнання протиправними дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволенню не підлягає. Крім того, у відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: partial