Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

в травні 2018 року заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся у суд з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: Обслуговуючий кооператив житловий кооператив "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", [PERSON] про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. В обгрунтування позову зазначено, що рішенням Київської міської ради від 01.10.2007 року № 355/3189, земельні ділянки, загальною площею 66,39 га віднесено до земель запасу житлової та громадської забудови з виключенням їх із категорії земель сільськогосподарського призначення і передано ОКЖК «Котміст». На передані у власність ОКЖК «Котміст» земельні ділянки, площею 34,3740, 30,5199 та 0,2402 га кооперативу були видані державні акти серії ЯЖ №№ 006272, 006273 та 006274. Відповідно, зареєстровані 08.01.2008 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА). Після отримання державних актів, ОКЖК «Котміст» вніс їх до статутного капіталу ТОВ «Будівельна спілка», що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 21.02.2008 р., згідно з яким внесок ОКЖК «Котміст» є земельні ділянки, площею 34,3740 га, 30,5199 га та 0,2402 га, розташовані на [ADDRESS] . В подальшому земельну ділянку, площею 6,0799 га, яка входила до складу земельної ділянки, площею 34,3740 га, що належала ТОВ «Будівельна спілка», за договором дарування від 29.01.2009 р. № 183 було відчужено [PERSON] , яким було отримано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Після поділу вказаної ділянки на 32 земельні ділянки, [PERSON] було отримано 32 державні акти на право власності на ці земельні ділянки, зокрема, на земельну ділянку, площею 0,0872 га, кадастровий номер 8000000000:90:371:0094. Зазначену земельну ділянку [PERSON] відчужив на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Позивач вказує, що рішенням господарського суду м. Києва від 15.12.2016 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р., у справі № 910/3724/14 задоволено позов заступника Генерального прокурора в інтересах держави. Постановлено визнати недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок ОКЖК "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]", видані ОКЖК "Котміст" державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 06272 , 006273 і 06274, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 08.01.2008 за № 07-8-0191, 07-8-00192 та 07-8-00193, а також відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", ТОВ "Срібна затока" права власності на спірні земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК "Котміст", державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 006272 , 006273 та 006274, а також визнання відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка" права власності на спірні земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , залишено без змін. Рішення суду в цій частині набрало законної сили. Зважаючи на те, що у вказаній господарській справі встановлено, що земельна ділянка, площею 34,3740 га, до складу якої входила ділянка, площею 6,0799 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0042 ), а також входить і спірна земельна ділянка, площею 0,0872 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0094), незаконно вибула з власності територіальної громади м Києва, та вказані земельні ділянки протиправно відчужено КМР поза волею територіальної громади м. Києва, право власності територіальної громади на це майно не припинялося, а відповідно ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", [PERSON] та [PERSON] його не набули, спірна земельна ділянка на підставі ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню у відповідача на користь КМР, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом та просить суд витребувати у відповідача земельну ділянку, площею 0,0872 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0094), розташовану на [ADDRESS], та передати її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.05.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.12.2019 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно вказав, що позивачем строки позовної давності не пропущено, оскільки, рішення суду, яким скасовано рішення КМР було ухвалене в 2016 році, а з позов подано до суду в 2018 році, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, та підстав для заявлення клопотання про поновлення цих строків відсутні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві на позов та доповненнях до нього, а також застосувавши до позовних вимог строки позовної давності, оскільки, позивач в позові неправильно тлумачить норму ст. 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності і тому неправильно визначає такий порядок, адже перебіг позовної давності починається не з 2016 року, в якому було постановлено судове рішення про скасування рішення КМР, а з дня, коли КМР, як особа, в інтересах якої пред"явлений позов, дізналася чи об`єктивно могла дізнатися про порушення свого права. Про незаконну передачу землі ОКЖК "Котміст" на підставі рішення від 01.10.2007 р. № 355/3189, було відомо і КМР і органам прокуратури, зокрема, й заступнику Генерального прокурора ще в 2011 році, а відтак позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Інші сторони явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 01.10.2007 р. № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]" земельні ділянки, загальною площею 74,69 га, передано обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу "Котміст" у власність для житлової забудови та довгострокову оренду. На передані у власність ОКЖК "Котміст" земельні ділянки, площами 34,3740, 30,5199 та 0,2402 га, кооперативу видано державні акти серії ЯЖ №№ 006272 , 006273 та 006274, відповідно, які зареєстровані 08.01.2008 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА). Після отримання державних актів на право власності на вказані земельні ділянки ОКЖК "Котміст" вніс їх до статутного капіталу ТОВ "Будівельна спілка", що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 21.02.2008, згідно з яким внеском ОКЖК "Котміст" є земельні ділянки площами 34,3740, 30,5199 і 0,2402 га, розташовані на [ADDRESS] . Надалі ділянку, площею 6,0799 га, яка входила до складу земельної ділянки, площею 34,3740 га, що належала ТОВ "Будівельна спілка", за договором дарування, посвідченим 29.01.2009 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнелюк К.М., було відчужено [PERSON] . У зв"язку з укладенням зазначеного договору, [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,0799 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0042) серії ЯЖ № 920172 , зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів КМДА 27.04.2009 за № 07-7-04459. Вказану земельну ділянку, площею 6,0799 га [PERSON] поділив на 32 земельні ділянки, у зв"язку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 6,0799 га повернув до Головного управління земельних ресурсів КМДА. В подальшому, [PERSON] було отримано 32 державні аки на право власності на ці земельні ділянки, зокрема, і акт серії ЯЗ № 20497 на земельну діляну, площею 0,0872 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0094), розташовану на [ADDRESS] . Вказану земельну ділянку [PERSON] 05.06.2014 року відчужив відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жук О.В. Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.12.2016 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р., у справі № 910/3724/14 задоволено позов заступника Генерального прокурора в інтересах держави. Визнано недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок ОКЖК "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]", видані ОКЖК "Котміст" державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 06272 , 006273 і 06274, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 08.01.2008 р. за № 07-8-0191, 07-8-00192 та 07-8-00193, а також відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", ТОВ "Срібна затока" права власності на спірні земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 року, постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК "Котміст", державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 006272 , 006273 та 006274, а також визнання відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка" права власності на спірні земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , залишено без змін. Рішення суду в цій частині набрало законної сили. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану земельну ділянку на даний час зареєстровано за [PERSON] на підставі наведеного вище договору купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог, стороною позивача зазначається про те, що земельна ділянка, площею 34,3740 га, до складу якої входила ділянка, площею 6,0799 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0042 ), а також входить і спірна земельна ділянка, площею 0,0872 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0094), розташована на [ADDRESS], незаконно вибула із власності територіальної громади м Києва, та вказані земельні ділянки протиправно відчужено КМР поза волею територіальної громади м. Києва, та право власності територіальної громади на це майно не припинялося, а відповідно ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", третя особа та відповідач у даній справі його не набули, а відтак наявні підстави для витребування спірної земельної ділянки у відповідача, яка на даний час нею володіє. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та заперечень сторони відповідача, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Суд при вирішенні спорів даної категорії повинен розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду м. Києва від 15.12.2016 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р., у справі № 910/3724/14 постановлено визнати недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок ОКЖК "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]", видані ОКЖК "Котміст" державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 06272 , 006273 і 06274, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 08.01.2008 за № 07-8-0191, 07-8-00192 та 07-8-00193, а також відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", ТОВ "Срібна затока" права власності на спірні земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи до уваги те, що рішенням суду, яке набрало законної сили визнано незаконність передачі спірної земельної ділянки у власність першому власнику, відсутні підстави вважати, що зазначена земельна ділянка вибула із володіння власника за його волею. Вибуття спірної земельної ділянки поза волею власника уже встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Спірна земельна ділянка за договором дарування від 29.01.2009 року була відчужена ТОВ "Будівельна спілка" на користь [PERSON] , в подальшому за договором купівлі-продажу від 05.06.2014 року [PERSON] відчужив цю земельну ділянку на користь відповідача [PERSON] , яка на даний час і є її власником. Суд вважає слушними обґрунтування позову в частині того, що оскільки, позивач не є стороною даних договорів, а рішенням суду встановлена неправомірність передачі земельної ділянки, належним способом захисту порушеного права власника є саме витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, а відтак заперечення сторони відповідача в цій частині судом до уваги не приймаються. Крім того, слід зазначити про те, що згідно із ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно із ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю, проте суд звертає увагу на той факт факт, що перший власник спірної земельної ділянки набула право власності на цю земельну ділянку у незаконний спосіб та незаконність набуття права власності встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Застосовуючи практику ЄСПЛ щодо втручання держави у право власності особи та вказуючи про те, що таке втручання повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, суд вважає необхідним зазначити, що у даній справі не розглядається питання про правомірність чи неправомірність дій органу публічної влади щодо вирішення питання про надання чи відведення земельної ділянки, оскільки, спір щодо неправомірності відведення спірної земельної ділянки вирішений у іншій справі, у якій рішення суду набрало законної сили, а тому в даному аспекті має діяти принцим юридичної визначеності, тобто поваги до остаточного рішення суду, та обґрунтованості вимог позивача щодо витребування земельної ділянки та передання її у власність територіальної громади. Разом з тим, під час розгляду справи в суді стороною відповідача було подано заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Перевіряючи обґрунтованість та можливість застосування до позовних вимог строків позовної давності слід зазначити наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Варто відзначити, що і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи із вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зроблено висновок, що у разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження 14-132цс18) зазначено, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Як вже зазначалось вище, рішенням Київської міської ради від 01.10.2007 р. № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]" земельні ділянки, загальною площею 74,69 га, передано обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу "Котміст" у власність для житлової забудови та довгострокову оренду. Суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що про незаконну передачу землі ОКЖК "Котміст" на підставі рішення від 01.10.2007 р. № 355/3189, було відомо і КМР і органам прокуратури, зокрема й заступнику Генерального прокурора ще в 2011 році. Так, 15.09.2011 року заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради Державного агенства земельних ресурсів України вже звертався до судуі з позовом до, зокрема, [PERSON] , який є третьою особою у даній справі, - з позовом про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року в справі № 2-5417/11, у задоволенні цього позову заступнику Генерального прокурора України було відмовлено, та вказане рішення суду набрало законної сили. Крім того, слід зазначити про те, що статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі він набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України). Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені ст. 46 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень, - довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. У даній справі, заступник Генерального прокурора пред`явив позов в інтересах Київської міської ради в травні 2018 року, а сторона відповідача заявила про застосування позовної давності, посилаючись на те, що про незаконну передачу землі ОКЖК «Котміст» на підставі рішення від 01.10.2017 року № 355/3189, було відомо і Київській міській раді, і органам прокуратури, зокрема, й заступнику Генерального прокурора ще в 2011 році, оскільки, 15.09.2011 року заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державного агентства земельних ресурсів України було подано позов, зокрема, до [PERSON] , який на даний час є третьою особою у даній справі, - про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення. Посилання сторони позивача на те, що у Генеральної прокуратури та Київської міської ради право на звернення з віндикаційним позовом виникло лише з 2017 року, і саме ця дата є початком перебігу строку позовної давності, суд вважає безпідставними, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто саме від дня обізнаності особи про порушення права, а не від дня з якого виникло право на звернення з позовом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позовна давність до даного позову, який було подано до суду в 2018 році, за встановлених судом обставин, - спливла, врахувавши подану стороною відповідача заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, та відсутністю клопотання сторони позивача про поновлення строку звернення із даним позовом до суду, в зв`язку з його пропуском із поважних причин, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску стороною позивача встановлених законом строків позовної давності. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.

Outcome: dismissed