Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

05 червня 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору № DN81AR100130289 від 26.02.2008 р. відповідач отримав кредит у розмірі 76 618,25 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.02.2015 р. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитно-заставним договором [PERSON] передав у заставу банку автомобіль марки «OPEL ASTRA OTGF 69», 2008 року випуску. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у встановленому договором розмірі та на визначених в договорі умовах. В порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за договором відповідач станом на 18.05.2015 р. має заборгованість - 296 679,33 грн. яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 73 340,20 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 11 455,60 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 197 517,85 грн., штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 14 115,68 грн. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 296 679,33 грн. за договором № DN81AR100130289 від 26.02.2008 р. та судові витрати у розмірі 2 966,79 грн. Заочним рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 02.09.2015 р. позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитно-заставним договором задоволені в повному обсязі. 21.04.2017 р. представник відповідача [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд та скасування заочного рішення. 02.06.2017 р. ухвалою суду прийнято до розгляду заяву [PERSON] 16.06.2017 р. постановлено ухвалу, якою скасовано заочне рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 02.09.2015 р., а справу призначено до розгляду в загальному порядку. Судові засідання, призначені на 30.06.2017 р., 14.07.2017 р., 31.07.2017 р. відкладено через неявку сторін. 05.09.2017 р., 02.10.2017 р., 18.10.2017 р., 01.11.2017 р., 04.12.2017 р., 13.12.2017 р. судові засідання відкладено у зв'язку з неявкою представника позивача. 18.09.2017 р. ухвалою, занесеною до журналу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача та зобов'язано позивача надати до суду копії документів, що підтверджують оцінку предмета застави та його продаж. 02.10.2017 р. на виконання вказаної ухвали ПАТ КБ «ПриватБанк» надано до суду копії акта прийому-передачі предмета застави від 23.01.2018 р., довіреності на реалізацію заставного майна, звіту про оцінку транспортного засобу від 18.10.2013 р., а 13.11.2017 р. - копії меморіальних ордерів від 23.01.2014 р. 17.01.2018 р. ухвалою суду з клопотанням представника позивача призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. 23.02.2018 р. у зв'язку з надходженням до суду висновку експерта провадження у справі поновлено. 16.03.2018 р., 02.04.2018 р., 04.05.2018 р. судові засідання відкладено через неявку сторін. Судові засідання, призначені на 16.04.2018 р., 30.05.2018 р., 14.06.2018 р., 06.07.2018 р., 15.08.2018 р. та 29.08.2018 р., відкладено у зв'язку з неявкою представника позивача. Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» взагалі не доведено факту продажу предмета застави третій особі, тому розрахунок заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR100130289 від 26.02.2008 р. не може бути належним доказом наявності у [PERSON] кредитної заборгованості перед банком у сумі 296 679,33 грн. Окрім того, банк здійснив оцінку транспортного засобу лише 18.10.2013 р. перед його продажем, в той час як відповідач передав заставодержателю предмет застави 26.04.2012 р. Враховуючи, що згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи дійсна (ринкова) вартість автомобіля станом на 26.04.2012 року складала 69 736,09 грн., а позивач реалізував предмет застави за ціною 47 000,00 грн., визначеною незалежним експертом станом на 18.10.2013 р., на думку представника відповідача є підстави вважати, що банк у період з 26.04.2013 р. до 23.01.2014 р. користувався автомобілем або ж не забезпечив його належне зберігання, у зв'язку з чим істотно знизилась вартість транспортного засобу. Також представник відповідача вважає, що строк позовної давності до вимог банку про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] сплив. Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши доводи сторін, з'ясувавши обставини та відповідні їм правовідносини, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 26.02.2008 р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладений кредитно-заставний договір № DN81AR100130289. Відповідно до умов вказаного договору банк надав клієнту кредит для придбання автомобіля, оплати перших страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту та здійснення платежу за реєстрацію предмета застави у розмірі 76 618,25 грн., з кінцевим терміном повернення до 25.02.2015 року та відсотковою ставкою 9,60 % річних (т. 1, а.с. 7-16). В свою чергу відповідач зобов'язався відповідно до пункту 2.1 договору прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування останнім, а також здійснити інші платежі відповідно до умов вказаного договору. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитно-заставним договором [PERSON] передав банку у заставу автомобіль марки «OPEL ASTRA OTGF 69», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. За статтею 1049 параграфа 1 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Пунктами 6.2.2 - 6.2.4, 17.1.10, 17.8 кредитно-заставного договору встановлений обов'язок позичальника погашати заборгованість за кредитом, відсотками за користування кредитом, а також сплачувати інші платежі відповідно до умов договору, щомісяця з 24 по 28 число у сумі 1 644,51 грн. (т. 1, а.с. 9, 15). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Пунктами 14.2, 14.3, 14.9. розділу 14 «Відповідальність сторін та вирішення спорів» кредитно-заставного договору визначена відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення кредитної заборгованості у вигляді пені у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки, та штрафу у сумі 250 грн. плюс 5% від суми невиконаного зобов'язання у випадку порушення будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів (т. 1, а.с. 13). Позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі та в обумовлений договором термін. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості та випискою за рахунком № [NUMBER] [PERSON] свої зобов'язання за кредитно-заставним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 18.05.2015 р. утворилась заборгованість у розмірі 296 679,33 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 73 340,20 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 11 455,60 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 197 517,85 грн., штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 14 115,68 грн. (т.1, а.с. 4-6, 107-108). 30.04.2009 р. на підставі рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ КБ "ПриватБанк" змінено тип та найменування позивача із "Закрите акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк" на "Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк". Державну реєстрацію вказаних змін проведено 17.07.2009 р. У п.1.1. Статуту ПАТ КБ "ПриватБанк" зазначено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" є правонаступником всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ "ПриватБанк" (т. 1, а.с. 21). Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 14.06.2018 р. здійснено державну реєстрацію зміни найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (т.2 а.с. 76). За частиною 3 статті 512, статтею 514 кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. В частині 1 статті 516 ЦК України встановлено, що зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, до ПАТ КБ "ПриватБанк", а в подальшому - до АТ КБ "ПриватБанк", перейшли права кредитора за договором № DN81AR100130289 від 26.02.2008 р., укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За частиною 1 статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно зі статтями 589, 590 ЦК України, статтею 20 Закону України «Про заставу» у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 591 ЦК України). Відповідно до статті 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам правочину самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема, визначати позасудові способи звернення стягнення на заставлене майно. Пунктами 12.1, 12.2.1 кредитно-заставного договору передбачено, що у випадку затримання сплати Позичальником частини наданого Кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць настає подія дефолту. У разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за договором. Водночас, позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у пункті 17.13 договору, протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у державному реєстрі. Якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави) позичальник не усунув подію дефолту, він зобов'язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов'язання за договором у повному обсязі, а банк має право, зокрема, звернути стягнення на предмет застави (п.п. 12.2.2, 12.2.6 договору). Відповідно до пунктів 13.1., 13.2, 13.6 договору після настання події дефолту та спливу строку для добровільного погашення забезпечених вимог предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дату фактичного задоволення таких вимог. Предмет застави може бути реалізований або використаний в інший спосіб для задоволення забезпечених вимог без застосування судових процедур, при цьому банк має право на власний розсуд обрати один з передбачених договором способів, зокрема, продаж предмета застави банком третій особі за початковою ціною в розмірі оціночної вартості, встановленої банком, але не нижче 50% від повної вартості згідно з пунктом 17.10 договору. Після звернення стягнення на предмет застави забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих банком в результаті такого звернення стягнення. Таким чином, [PERSON] та позивач у договорі дійшли згоди, що у разі прострочення виконання боргових зобов'язань щонайменше на один календарний місяць настає подія дефолту, про яку банк повідомляє позичальника, а останній зобов'язаний усунути таку подію негайно. Після спливу строку, встановленого для добровільного виконання зобов'язання, та неусунення події дефолту строк виконання зобов'язання у повному обсязі вважається таким, що настав, на підставі чого банк набуває права звернення стягнення на заставлене майно у позасудовий спосіб шляхом продажу автомобіля третій особі. З матеріалів справи виходить, що останній платіж за кредитно-заставним договором [PERSON] здійснив 31.12.2009 р., а в подальшому припинив сплату щомісячних платежів, у зв'язку з чим утворилась кредитна заборгованість (т. 1, а.с. 107-108). 26.04.2012 р. за актом прийому відповідач передав представнику банка предмет застави - автомобіль марки «OPEL ASTRA OTGF 69», 2008 року випуску, державний номерний знак АЕ 0931СЕ, а довіреністю, посвідченою 28.01.2013 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованою в реєстрі за № 269, уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» на представництво його інтересів у вирішенні питань, пов'язаних з відчуженням вказаного транспортного засобу (т. 1 а.с. 157, 158). 23.01.2014 р. позивач продав предмет застави третій особі за ціною 47 000,000 грн., що визначена за результатами оцінки, проведеної незалежним експертом станом на 18.10.2013 р., а отримані від продажу автомобіля кошти зарахував в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідача. Вказані обставини підтверджуються копіями меморіальних ордерів № 1F7F та № 1 від 23.01.2014 р., випискою за рахунком [PERSON] № [NUMBER] станом на 23.01.2014 р., копією акта прийому-передачі легкового автомобілю від 23.01.2014 р. та висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 5899 від 18.10.2013 р. (т. 1, а.с. 157, 161-164, 183). Враховуючи вищевикладене, для усунення події дефолту, яка настала внаслідок невиконання зобов'язань за кредитом, позичальник передав предмет застави банку, а заставодержатель в свою чергу, скориставшись узгодженим у договорі порядком позасудового врегулювання спору, реалізував предмет застави від імені [PERSON] третій особі. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах в такому випадку забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року в цивільній справі № 357/17964/15-ц. З огляду на положення пунктів 12.2.2, 12.2.6 кредитно-заставного договору факт передачі предмета застави банку свідчить про неусунення відповідачем у встановлений договором строк подїї дефолту, у зв'язку з чим строк виконання зобов'язання з повернення суми кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, процентів за користування кредитом у повному обсязі вважається таким, що настав в момент передачі [PERSON] автомобіля позивачу, тобто 26.04.2012 р. Отже, право банку нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та винагороду після передачі відповідачем предмета застави припинилось. Як виходить з розрахунку заборгованості станом на момент передачі заставодавцем банку автомобіля кредитна заборгованість відповідача становила 160 778,96 грн., з яких: 73 340,20 грн. - тіло кредиту, 28 626,19 грн. - відсотки, 47 459,01 грн. - пеня, 11 353,56 грн. - комісія (винагорода). В той же час, перед продажем предмета застави, станом на 23.01.2014 р. заборгованість [PERSON] становила 268 473,11 грн. та складалась з наступного: 73 340,20 грн. - тіло кредиту, 39 823,33 грн. - відсотки, 136 677,31 грн. - пеня, 18 632,27 грн. - комісія (винагорода). Таким чином, відсотки у сумі 11 197,14 грн. (39 823,33 грн. - 28 626,19 грн.) та винагорода (комісія) у сумі 7 278,71 грн. (18 632,27 грн. - 11 353,56 грн.), нараховані починаючи з 26.04.2012 р. та до продажу предмета застави, є неправомірними. Згідно з пунктом 13.7 кредитно-заставного договору всі суми, виручені в результаті реалізації предмета застави, використовуються, в першу чергу, для відшкодування всіх витрат (включаючи витрати на юридичні послуги), яких банк зазнав у зв'язку із зверненням стягнення на предмет застави. Будь-які інші кошти, що залишаються після відшкодування витрат, зазначених у попередньому реченні, використовуються для погашення інших забезпечених вимог. Реалізувавши заставлене майно та отримавши грошові кошти у сумі 47 000,00 грн., банк розподілив їх у наступному порядку: на погашення заборгованості за пенею - 18 632,27 грн. та на погашення відсотків - 28 367,73 грн. Однак, оскільки перед продажем предмета застави, станом на 23.01.2014 р., розмір кредитної заборгованості відповідача мав становити 249 997,26 грн., з яких: 73 340,20 грн. - тіло кредиту, 28 626,19 грн. - відсотки за користування кредитними коштами, 136 677,31 грн. - пеня, 11 353,56 грн. - комісія, банк мав розподілити отримані від продажу застави кошти у наступному порядку: на погашення відсотків - 28 626,19 грн., на погашення комісії - 11 353,56 грн. та на погашення пені - 7 020,25 грн. В такому випадку після реалізації предмета застави заборгованість [PERSON] за кредитно-заставним договором повинна становити 202 997,26 грн., з яких: 73 340,20 грн. - тіло кредиту, 129 657,06 грн. (136 677,31 грн. - 7 020,25 грн.) - пеня. Враховуючи, що право банку нараховувати відсотки після передачі відповідачем предмета застави припинилось та виручені від продажу автомобіля кошти позивач мав зарахувати в тому числі й в рахунок погашення відсотків, нарахованих до настання події дефолту, позовні вимоги про стягнення відсотків у сумі 11 455,60 грн. задоволенню не підлягають. Крім того, як виходить з позовних вимог, банк просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 197 517,85 грн., у зв'язку з чим суд вважає необхідним зауважити таке. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Таким чином, пеня за своєю правовою природою є способом забезпечення виконання зобов'язання, завданням якої є стимулювання боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань, а також санкцією за порушення грошового зобов'язання. Як вже зазначалось вище, пунктами 14.2, 14.3 розділу 14 «Відповідальність сторін та вирішення спорів» кредитно-заставного договору визначена відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення кредитної заборгованості у вигляді пені у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Отже, вимоги банку про стягнення з відповідача пені у період з моменту прострочення сплати чергового щомісячного платежу та до передачі відповідачем предмета застави, тобто до 26.04.2012 р. є правомірними. Також суд вважає обґрунтованими й вимоги про стягнення пені у період з 26.04.2012 р. до моменту продажу автомобіля, тобто до 23.01.2014 р., оскільки [PERSON], передавши позивачу предмет застави для реалізації та проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про стан своїх майнових прав (про наявність кредитної заборгованості, розмір пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, інших платежів за договором) та не був позбавлений права у будь-який момент погасити кредит. В той же час, за пунктом 13.3.2 договору банк протягом 10 днів з моменту продажу предмета застави зобов'язався надати позичальнику письмовий звіт про результати продажу. У разі, якщо сум, отриманих від продажу предмета застави, недостатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість позичальника перед банком, яка негайно належить до сплати банку (п. 13.7 договору). Очевидно, що умова правочину, яка зобов'язує кредитора повідомити позичальника про результати продажу предмета застави, покликана забезпечити належне виконання заставодавцем своїх зобов'язань за договором у випадку, якщо коштів, отриманих від реалізації, недостатньо для погашення кредитної заборгованості у повному обсязі. Тому, неповідомлення позивачем [PERSON] про продаж предмета застави має своїм наслідком необізнаність останнього взагалі про наявність боргу та його розмір, що залишився після зарахування коштів, отриманих в результаті продажу предмета застави, в рахунок погашення кредитної заборгованості, та відповідно неможливість виконання відповідачем своїх зобов'язань. Відповідно до правил, закріплених у частині 1 статті 613, частині 1 статті 614 та частині 1 статті 616 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Представник відповідача стверджував, що банк не повідомляв [PERSON] про продаж предмета застави та ціну, за якою він реалізований. В свою чергу, представник позивача вказаних тверджень не спростував, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження належного повідомлення відповідача про реалізацію транспортного засобу, тому суд вважає, що має місце прострочення кредитора, внаслідок якого [PERSON] не міг виконати свого обов'язку з погашення кредитної заборгованості, обрахованої банком після продажу автомобіля. Тобто, банк не вчинив передбачених умовами договору дій, необхідних для своєчасного виконання боржником своїх зобов'язань, натомість, продовжував нарахування неустойки, що судом розцінюється як недобросовісна поведінка кредитора. У зв'язку з викладеним, вина відповідача у порушенні строку виконання зобов'язання з моменту продажу предмета застави відсутня, тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає необхідним зменшити пеню у розмірі 197 517,85 грн. на суму 60 840,54 грн., що відповідає розміру пені, нарахованої позивачем, починаючи з 23.01.2014 р. та до звернення до суду з позовом. З урахуванням викладеного вище, пеня підлягає стягненню з відповідача у сумі 129 657,06 грн. (197 517,85 грн.-7 020,25 грн.-60 840,54 грн. = 129 657,06 грн.). Щодо вимог банку про стягнення з відповідача штрафу, суд зазначає таке. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За нормами статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (постанова ВСУ від 21 жовтня 2015 року № 6-2003-цс15). Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення штрафу в розмірі 250,00 грн. та його процентної складової в розмірі 14 115,68 грн. задоволенню не підлягають. Водночас, аргументи представника відповідача щодо недоведення банком факту продажу предмета застави третій особі, покладені в основу заперечень проти позову, суд до уваги не приймає, оскільки твердження [PERSON] об'єктивно спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, копіями меморіальних ордерів № 1F7F та № 1 від 23.01.2014 р., випискою за рахунком [PERSON] № [NUMBER] станом на 23.01.2014 р., копією акта прийому-передачі легкового автомобіля від 23.01.2014 р. (т. 1, а.с. 157, 183). До того ж, відповідач не представив суду жодних доказів на підтвердження того, що транспортний засіб на теперішній час належить йому та він ним користується, які б в свою чергу переконливо свідчили про відсутність факту продажу банком предмета застави третій особі. Також представник відповідача стверджував, що позивач здійснив оцінку автомобіля лише станом на 18.10.2013 р., а не станом на момент передачі його банку, тобто на 26.04.2012 р., тому є підстави вважати, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у зазначений період або користувався транспортним засобом, або не забезпечив його належне зберігання, внаслідок чого істотно знизилась вартість предмета застави (т. 1 а.с. 161-164, 234-239). Надаючи правову оцінку вищезазначеним обставинам, суд зауважує, що згідно зі ст. 591 ЦК України оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Разом з тим, ні Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», ні Законом України «Про заставу», ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не визначено, що під час передачі предмета застави заставодержателю обов'язково проводиться незалежна оцінка, а кредитно-заставним договором, укладеним між сторонами, також не встановлено порядку та строків проведення оцінки предмета застави в разі його продажу третій особі. З огляду на викладене, доводи представника відповідача щодо протиправності непроведення банком оцінки заставленого майна саме станом на момент передачі автомобіля, тобто на 26.04.2012 р., суд не приймає до уваги, оскільки на позивача такий обов'язок не був покладений ні законом, ні договором. Окрім того, після передачі банку предмета застави та до звернення в суд з цим позовом [PERSON] не оспорював у встановленому порядку висновок експерта про оцінку автомобіля станом на 18.10.2013 р. Не можна вважати обґрунтованими й твердження представника [PERSON] про те, що позивач користувався автомобілем або ж не забезпечив належне зберігання транспортного засобу, у зв'язку з чим станом на 18.10.2013 р. його вартість істотно знизилась у порівнянні з вартістю станом на момент передачі предмета застави банку, оскільки відповідач не надав суду доказів на підтвердження таких обставин, а за нормами частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглянувши заяву представника відповідача [PERSON] про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд дійшов таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Відповідно до п.14.11 кредитно-заставного договору, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки встановлено сторонами у 5 років. Таким чином, перебіг позовної давності для позивача розпочався з 26.04.2012 р. - дня, коли у позичальника настав обов'язок дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором та повернення усієї суми кредиту, сплати процентів та інших платежів, а позивач звернувся до суду 05.06.2015 р, тобто в межах п'ятирічного строку позовної давності, узгодженого сторонами у договорі. Враховуючи всі викладені вище обставини, суд відхиляє доводи представника [PERSON] про сплив строку позовної давності за вимогами банку та вважає необхідним задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з відповідача заборгованість за кредитно-заставним договором № DN81AR100130289 від 26.02.2008 р. у сумі 202 997,26 грн., з яких: 73 340,20 грн. - тіло кредиту, 129 657,06 грн. - пеня. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2 966,79 грн., а відповідач поніс судові витрати на сплату судового збору за подання заяви про скасування заочного рішення та проведення судової автотоварознавчої експертизи на загальну суму 1 320,00 грн., тому з [PERSON] слід стягнути на користь банку судовий збір у сумі 2 029,28 грн., а з позивача на користь відповідача - судові витрати у сумі 417,12 грн.

Outcome: partial