Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

20 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" про стягнення компенсації за невикористану відпустку, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 913,61 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати ( у тому числі компенсації за невикористану відпустку) по день фактичного розрахунку - починаючи з 05.01.2015 року по день фактичного розрахунку, стягнути інфляційні у розмірі 185,36 грн. та 3% річних у розмірі 7,58 грн. згідно ст. 625 ЦК України. Свої вимоги мотивує тим, що вона ([PERSON].) з 27.05.2011 року по 05.01.2015 року працювала у ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" на посаді бухгалтера. В зв'язку з доглядом за малолітньою дитиною вона ([PERSON].) написала заяву про звільнення з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення відповідачем не було сплачено жодної суми виплат, які належать працівникові при звільненні. В тому числі не сплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 913, 61 грн. За час роботи на підприємстві нею ([PERSON].) не було використано жодного дня щорічної тарифної відпустки. Відмову виплатити їй кошти при звільненні, які слід було виплатити в день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. На протязі січня - квітня 2015 року відповідач відмовляв у цих виплатах на її неодноразові усні звернення. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити. Представники відповідача ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" - Коритник Н.С., Бойко В.В. в судовому засіданні позов визнали частково, пояснили, що [PERSON] працювала в ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" на посаді бухгалтера. 05.01.2015 року [PERSON] після виходу з декретної відпустки було подано заяву про звільнення з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В той же день було видано наказ про звільнення позивачки з роботи та видано їй ([PERSON].) трудову книжку. Фінансової можливості розрахуватися з [PERSON] в день її звільнення у ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" не було в зв'язку з відсутністю на підприємстві коштів. 27.02.2015 року бухгалтером ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" було виплачено позивачці заборгованість по заробітній платі у розмірі 75,92 грн. ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" згодне виплатити позивачці заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 913,61 грн. (дана сума визначена з вирахуванням податків та обов'язкових платежів). Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку не визнають, так як компенсація за невикористану відпустку в розмірі 913,61 грн. була не нарахована позивачці підприємством помилково, і лише 09.04.2015 року бухгалтером ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" Коритник Н.С. самостійно було виявлено вказану помилку. Після виявлення даної помилки позивачку по телефону було негайно повідомлено про наявність заборгованості по компенсації за невикористану відпустку в сумі 913,61 грн. з проханням прийти та отримати її, однак позивачка відмовилась приходити та отримувати вказану суму, пояснивши, що буде звертатися з позовом в суд. 10.04.2015 року позивачці було направлено письмового листа з проханням зявитися на підприємство для отримання вказаних коштів, однак позивачка на підприємство не прийшла. Тому вважають, що вини підприємства у невчасній виплаті позивачці компенсації за невикористану відпустку немає, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Заслухавши пояснення позивачки, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 27.05.2011 року [PERSON] згідно з наказом № 18-к від 27.05.2011 року була прийнята на посаду бухгалтера ТОВ "Нафта - Оіл Плюс", що підтверджується копією трудової книжки позивачки серії БТ - ІІ №5384485 виданої 27.05.2011 року. Наказом № 58-к від 05.01.2015 року [PERSON], бухгалтера ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" звільнено за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 05.01.2015 року на підставі заяви [PERSON] від 05.01.2015 року, що підтверджується копією наказу від 05.01.2015 р. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України- підставами припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 83 КЗпП України - у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що в день звільнення 05.01.2015 року [PERSON] з посади бухгалтера ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" з нею не був проведений розрахунок при звільненні, що підтверджується бухгалтерською довідкою ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" від 09.04.2015 року, довідкою ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" від 13.05.2015 року, згідно яких на день звільнення існує заборгованість перед позивачкою [PERSON] по заробітній платі в сумі 75,92 грн. та заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 913,61 грн. Встановлено, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] в сумі 75,92 грн. була виплачена підприємством 27.02.2015 року, що підтверджується відомістю на виплату грошей за січень 2015 року від 27.02.2015 року. Заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку в сумі 913,61 грн. була виплачена позивачці відповідачем під час розгляду справи в суді 21.05.2015 року, що підтверджується видатковим касовим ордером від 21.05.2015 року. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно довідки ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" від 13.05.2015 року розмір середньої заробітної плати [PERSON] станом на 05.01.2015 року складає 1670,00 грн. Згідно довідки ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" від 18.05.2015 року розмір середньоденної заробітної плати [PERSON], яка працювала бухгалтером в ТОВ "Нафта - Оіл Плюс", станом на 05.01.2015 року складає 83,50 грн. Визначений відповідачем розмір середньоденної та середньої заробітної плати позивачкою не оспорюється. Суд вважає, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 06.01.2015 року по 09.04.2015 року включно виходячи з наступного. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд вважає, що періодом затримки розрахунку з позивачкою [PERSON] з вини відповідача є саме період з 06.01.2015 року по 09.04.2015 року включно. Доказів відсутності вини підприємства у не проведенні в даний період розрахунку з позивачем відповідач не надав. Відсутність коштів у роботодавця та помилка роботодавця у визначенні розміру належних працівникові на час звільнення сум, на думку суду, не звільняє його від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Судом встановлено, що ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" 10.04.2015 р. на адресу позивачки [PERSON] направило листа, яким повідомило [PERSON] про те, що в день звільнення та проведення розрахунків вона ([PERSON].) не доотримала суму компенсації за невикористану щорічну відпустку з проханням з'явитися особисто для отримання коштів в касі підприємства або повідомити банківські реквізити для перерахування вищевказаної суми, що підтверджується копією листа від 10.04.2015 року, фіскальним чеком про відправлення листа, поштовими конвертами з відміткою про їх повернення по закінченню терміну зберігання . Крім того, позивач [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що 10.04.2015 року їй телефонували з ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" та повідомляли, що вона повинна прийти на підприємство та отримати компенсацію за невикористану відпустку, однак вона не пішла, так як готувала позовну заяву до суду, яка була подана нею в суд 20.04.3015 року. Таким чином, суд вважає, що вина ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" у не проведення розрахунку з позивачкою з 10.04.2015 року по день фактичного розрахунку 21.05.2015 року - відсутня, так як позивачка сама не зявилась в цей період на підприємство для отримання суми заборгованості по компенсації за невикористану відпустку. Таким чином, враховуючи кількість робочих днів за період затримки розрахунку ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" з позивачкою [PERSON] з 05.01.2015 року по 09.04.2015 року (січень 2015 року - 18 робочих днів, лютий 2015 року - 20 робочих днів, березень 2015 року - 21 робочий день, квітень 2015 року - 7 робочі дні) та розмір середньоденної заробітної плати [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 511,00 грн. (66 робочих днів х 83,50 грн. (розмір середньоденної заробітної плати)= 5 511,00 грн.). Так як компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 913,61 грн. позивачкою [PERSON] було отримано 21.05.2015 року під час розгляду справи в суді, що підтверджується видатковим касовим ордером від 21.05.2015 року, то її вимоги про стягнення з ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" компенсації за невикористану відпустку в сумі 913,61 грн. не підлягають задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з ТОВ "Нафта - Оіл Плюс" індексу інфляції у розмірі 185,36 грн. та 3% річних у розмірі 7,58 грн., - задоволенню не підлягають, так як установлена ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права. Це узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial