Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

В липні 2014 року з реклами в мережі Інтернет позивач дізналась про можливість придбання автомобілю в розстрочку автосалоні "Автомобілі півдня", який розташований в м.Миколаїв по вул. Преображенській. 26 липня 2014 року вона з чоловіком [PERSON] та знайомим [PERSON] поїхали до зазначеного автосалону в м.Миколаїв. По приїзду до місця, виявилось, що там не автосалон, а офіс компанії, там був працівник [PERSON], з яким вони почались спілкуватись з приводу придбання автомобілю. [PERSON] запевнила їх в тому, що залишилось два автомобіля, показала їх в мережі Інтернет та повідомила, що якщо вони заплатять 10 відсотків від його вартості, то вони почнуть процедуру транспортування автомобіля до ближчого дилерського центру за місцем проживання та після збігу 7 днів після оплати. Роз'яснила, що після отримання автомобілю вони можуть заплатити будь-яку суму на оплату, а потім можна періодичними платежами у розстрочку. Позивач попросила надати для ознайомлення договір, але працівник видала квитанцію на оплату першого внеску, повідомила, що договір вона зробить, після того як вони заплатять аванс. Позивач пішла до банківської установи та здійснила проплату 15 390 грн., як вона вважала авансу. Після чого [PERSON] надала підписати договір фінансового лізингу, з яким вона навіть не надала можливості ознайомитись, запевнивши, що автомобіль буде через 7 днів в салоні в м.Енергодар. Оскільки [PERSON] була надана неповна та неправдива інформація, вона підписала з відповідачем договір фінансового лізингу № 000902 від 26.07.2014 року про придбання автомобілю Chevrolet Crure. Ніякі додатки до договору не видавались. Працівник компанії повідомив, що через сім днів позивачеві передзвонять та повідомлять щодо отримання автомобілю, але в обумовлені строки їй не передзвонили. Позивач сама зв'язалась з відповідачем за контактним телефоном компанії, та їй було повідомлено, що автомобіль у лізинг буде передаватися після сплати інших чергових платежів в розмірі 50 відсотків від вартості договору, що було зазначено в додатку № 1 та № 2 до договору, які вона навіть не бачила. 14.08.2014 року позивач звернулась до відповідача із заявою з вимогою повернути безпідставно отримані кошти, оскільки автомобіль не був їй переданий, а також просила надати копії додатків до договору, які вона не отримувала та встановлення відсотків за безпідставне користування її коштами в розмірі 1 % процента за кожен день неповернення. В вересні 2014 року позивач отримала відповідь відповідача, якою їй було відмовлено в повернені коштів, заперечень щодо встановлення плати за безпідставне користування її коштами не надійшло, як і не надійшло копій додатків до договору. Таким чином, її законні права та інтереси були порушені, у зв'язку з чим вимушена звернутись до суду за захистом. Також вона була введена відповідачем в оману щодо істотних умов договору, які викладені в пункті 5.1 вказаного договору, в якому зазначено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Як виявилось розмір авансового платежу, визначений в додатку № 2, складає 50% від вартості предмета лізингу в сумі 76950 гривень, комісія за передачу складає 3%, так як представник відповідача замовчував, вказані в пункті 5.1. істотні умови договору, своєчасно не надав можливості ознайомитися з ними, а в усній формі пояснив, що позивач повинна спочатку сплатити перший лізинговий платіж (передплата за автомобіль) в сумі 15390 гривень і після сплати цього платежу на протязі семи днів відповідач передасть їй в користування предмет лізингу (автомобіль). Заподіяну матеріальну шкоду позивач оцінює в сумі 15390 грн. Окрім цього, нею відповідачу було пред'явлено вимогу щодо повернення безпідставно отриманих коштів внаслідок застосування нечесної підприємницької практики, при цьому нею була встановлена плата за безпідставне користування її коштами в розмірі 1 процента за кожен день не повернення. Відповідач не надав заперечень щодо розміру плати та кошти не повернув. Відповідно до вимоги відповідач повинен був повернути кошти протягом трьох днів з часу її отримання. ТОВ "Лізингова компанія" згідно поштового повідомлення отримала вимогу 19.08.2014 року. Кошти позивача вони повинні були повернути 22.08.2014 року, тобто з 23.08.2014 року нараховується проценти за безпідставне користування. Станом на 25 вересня 2014 року пройшло 32 дні. Розмір боргу 15390 грн., - 1 відсоток складає 153,9 грн. 32 дні х 153,9 грн. = 4924,8 грн. Також діями відповідача їй була заподіяна моральна шкода. Тобто, їй були заподіяні душевні страждання внаслідок порушення прав, вона сильно хвилювалась, оскільки була ошукана відповідачем, втратила сон та апетит, вимушена тратити свій час на захист своїх прав та інтересів, тобто їй були заподіяні значні незручності та страждання, яких би не було, якщо поведінка відповідача була правомірною. Розмір компенсації виходячи з глибини та тривалості страждань вона оцінює в сумі 1000,0 грн. Просить визнати недійсним договір №000902 фінансового лізингу від 26.07.2014 року, укладеного між сторонами, стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду в сумі 15390 грн., стягнути з відповідача на користь позивача 4924 грн 80 коп. в якості плати за безпідставне користування чужими коштами, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000 грн. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, надіслали на адресу суду заяву, в якій просять розглянути справу у їх відсутність, позов підтримали повністю, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання повторно не з'явився, надіслав на адресу суду заперечення до позову, позовні вимоги не визнали, просить відмовити в його задоволенні. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав: 26.07.2014 р між сторонами укладено договір № 000902 фінансового лізингу, згідно якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу, зазначений у п.3.1. договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Згідно п. п. 8.1, 8.2.1 вказаного договору, перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою укладенням цього договору (комісію за організацію), розмір якої встановлено в додатку №1 до договору, а саме 10% від вартості предмету лізингу в сумі 15390,0 гривень, але я не мала можливості точно встановити призначення платежу та з умовами Договору, оскільки повірила працівнику компанії. Як вбачається із змісту цього договору комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до п. п. 8.2.1, 8.2 зазначеного договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію) розмір якої становить 15390 гривень. Пункт 5.1 договору зазначає, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Розмір авансового платежу, визначений в додатку № 2, складає 50% від вартості предмета лізингу в сумі 76950 гривень, комісія за передачу складає 3%. (а.с.8-13) Факт внесення позивачем коштів в сумі 15 390 грн на рахунок відповідача підтверджується квитанцією № 1800.596.1 від 26.07.2014 р (а.с.14) 14.08.2014 р позивач надіслала на адресу відповідача вимогу щодо повернення безпідставно отримані кошти, лист відповідач отримав 19.08.2014 р, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.15, 15зв.бік) Відповідь відповідач надіслав позивачеві 03.09.2014 року (а.с.16) У відповідності до ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати:а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача, лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до п. п. 8.2.1, 8.2 договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію) розмір якої становить 15390 гривень. На думку суду вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Крім цього, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинило позивачу шкоду у вигляді неповернення сплачених коштів у розмірі 15390 гривень. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та суперечить закону. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, для визначення умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Також суд вважає, що позивач був введений відповідачем в оману щодо істотних умов договору, які викладені в пункті 5.1 вказаного договору, в якому зазначено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Як виявилось розмір авансового платежу, визначений в додатку № 2, складає 50% від вартості предмета лізингу в сумі 76950 гривень, комісія за передачу складає 3%, так як представник відповідача замовчував, вказані в пункті 5.1. істотні умови договору, своєчасно не надав можливості мені ознайомитися з умовами договору, а в усній формі пояснив, що я повинна спочатку сплатити перший лізинговий платіж (передплата за автомобіль) в сумі 15390 гривень і після сплати цього платежу на протязі семи днів відповідач передасть мені в користування предмет лізингу (автомобіль). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Стаття 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" зазначає - відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливосте встановлюються цим Законом. У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та ч.6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст.216 ЦК України. недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом України, у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. На підставі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є. зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати його без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів", встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у ведені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таким чином, позивачу була заподіяна матеріальна шкода на суму 15390 грн., яка підлягає відшкодуванню. Окрім цього, позивачем відповідачу було пред'явлено вимогу щодо повернення безпідставно отриманих коштів в наслідок застосування нечесної підприємницької практики, при цьому було встановлена плата за безпідставне користування чужими коштами в розмірі 1 процента за кожен день не повернення. Відповідно до ст.. 1212 ЦК України: 1. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ст. 536 ЦК України 1. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 2. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідач повинен був повернути кошти протягом трьох днів з часу отримання вимоги позивача. Відповідач, згідно поштового повідомлення, отримав вказану вимогу 19.08.2014 року. Кошти вони повинні бути повернуті 22.08.2014 року, тобто з 23.08.2014 року нараховується проценти за безпідставне користування. Станом на 25 вересня 2014 року пройшло 32 дні. Розмір боргу 15390 грн., - 1 відсоток складає 153,9 грн. 32 дні х 153,9 грн. = 4924,8 грн. Також позивачу незаконними діями відповідача було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 1 000 грн. та вказує на те, що договір укладений між нею та відповідачем порушує її права, як споживача, які завдали йому душевні страждання Згідно п. 2 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Статтею 23 ЦК України визначено що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. На підставі викладеного, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі в їх в сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині визнання договору фінансового лізингу від 26.07.2014 року, укладеного між сторонами, недійсним, стягнення з відповідача на користь позивача коштів за договором фінансового лізингу в сумі 15 390 грн, кошти в сумі 4 924,80 грн в якості плати за безпідставне користування чужими коштами та моральну шкоду в сумі 1 000 грн Крім цього, позивач, при подачі позову до суду, був звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ст.5 Закону України "Про судовий збір", як споживач за позовом, що пов'язаний з захистом прав споживачів. Тому згідно ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн 60 коп На підставі викладеного,

Outcome: approved