Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] 21 січня 2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ житлового будинку в натурі, про визначення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою, про визнання права власності, посилаючись на те, що з 01.04.1993 року перебував у шлюбі з відповідачкою, який 07.07.2010 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було розірвано. У період спільного проживання сторони збудували житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. Позивач зазначає, що впродовж тривалого часу неодноразово пропонував відповідачці добровільно розділити житловий будинок, визначити порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою, проте відповідачка відповідала відмовою, у зв'язку із чим позивач просить суд: визнати за ним право власності на ? частку житлового будинку по [ADDRESS], поділити житловий будинок по [ADDRESS] і земельну ділянку розміром 0,25 га,надану для будівництва і обслуговування житлового будинку між ним і [PERSON], виділивши йому в натурі ? частину житлового будинку і земельної ділянки, а решту частки виділити [PERSON] Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома.(а.с.171) У відповідності до ст.169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність не зявившехся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.04.1993 року, який 07.07.2010 року був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (а.с.15-16). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.01.2006р. (а.с.6-7). Також, на підставі державного акту серії III-ОД №030647 виданого 08 серпня 2002 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,25 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Шабівської сільської ради (а.с.5) Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.1 ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. Крім того, для визнання речей, набутих під час шлюбу, об'єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на ім'я кого з них оформлено це майно. Як вбачається з матеріалів справи і не заперечувалося сторонами, за час перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі сторони збудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який складається в цілому з: житлового будинку літ. "А",тамбура літ. "а", літньої кухні літ. "Б", гаражу літ. "В", підвалу літ. "в",сараю літ "Г", та споруд №1-6 (а.с.12). Таким чином вищевказаний житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Що стосується заявлених позовних вимог [PERSON] стосовно виділення в натурі житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,25 га, суд приходить до наступного. Оскільки виділення в натурі ? частини житлового будинку і земельної ділянки потребує спеціальних знань, то суд при вирішенні спорів призначає судову будівельно-технічну експертизу, висновок якої має суттєве значення для правильного вирішення спору. На виконання положень частини 4 статті 10 ЦПК України суд роз'яснив позивачу право заявити клопотання про призначення експертизи. В результаті реалізації процесуального права сторони, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.06.2013 року призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, однак 08.10.2013 року справу повернуто суду без дачі експертного висновку, оскільки експерту не було надано додаткові матеріали (а.с.131,142-144). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.11.2013 року знову призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, однак 15.04.2014 року справу повернуто суду без дачі експертного висновку, оскільки позивачем не було здійснено оплату вартості проведення експертизи(а.с.152,161,162) Також позивачем не надано узгоджений між сторонами порядок користування житловим будинком та земельної ділянки, який би міг бути прийнятий до уваги, судом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, правові підстави для задоволення позову в частині поділу житлового будинку по [ADDRESS] і земельної ділянки розміром 0,25 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку та виділення в натурі ? частини житлового будинку і земельної ділянки [PERSON] - відсутні. При цьому ні [PERSON] ні [PERSON] не позбавлені процесуального права у разі необхідності знову звертатися до суду за вирішенням спору про виділення в натурі ? частини житлового будинку і земельної ділянки. Ураховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який складається в цілому з: житлового будинку літ. "А",тамбура літ. "а", літньої кухні літ. "Б", гаражу літ. "В", підвалу літ. "в",сараю літ "Г", та споруд №1-6. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог, та заперечень підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Outcome: partial