Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» та прохав визнати недійсним договір фінансового лізінгу №01048 від 02.04.2018 року, укладений між ними та стягнути 19900 грн незаконно отриманих коштів за наслідками укладання договору. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.04.2018 року між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №01048, згідно якого відповідач зобов»язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача транспортний засіб автомобіль марки "Равон 122" модіфікації комфорт, з механічною КПП, тип двигуна 1,25 бензин" вартістю 7543,40 доларів США, або 190900грн на дату укладання договору, а він зобов»язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. На виконання умов даного договору ним перераховані 19900грн як оплату на розрахунковий рахунок відповідача, але предмет лізінгу не отримав ні в день підписання договору, як його орієнтували працівники ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ», ні у визначені ними дні, ні протягом строку до звернення до суду. З інформації клієнтів Товариства на веб-сайті він узнав, що фірма не поставила автомобілі не лише йому, а й іншим особам, з якими укладала аналогічні договори та зрозумів, що наміру виконувати умови договору відповідач не мав, що примусило звернутись до суду за захистом порушеного права. 23.04.2018 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого засідання на 13 годину 17.05.2018 року. Підготовче провадження закрито 17.05.2018 року та справа призначена до розгляду на 14 годину 11.06.2018 року. В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідача по справі в судове засідання представника не направив у відзиві на позов заперечував проти задоволення позову, посилаючись на виконання ним умов договору (а.с.47-59). Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вимоги закону, суд вважає можливим розглянути справу без фіксування процесу технічними засобами. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, доводи відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За квитанцією №0.0.1002342297.1 від 02.04.2018 року позивачем з метою отримання автомобіля сплачено 19900,00грн ( аркуш - 5). 02.04.2018 року між сторонами укладено договір фінансового лізінгу №01048, відповідно до умов якого відповідач зобов"язався надати позивачу предмет лізингу - автомобіль марки "Равон 122" модіфікації комфорт, з механічною КПП, тип двигуна 1,25 бензин" вартістю 7543,40 доларів США, або 190900грн, а позивач - отримати автомобіль, оплати послуги відповідача та щомісячними платежами сплатити вартість автомобіля та послуги Лізингодавця( аркуш 6-14). Відповідно до п.1.7. даного договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію Договору, Авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно п. 8.5. договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем згідно з обмінним курс долара США. Відповідно до п.10.1. сторони погодились, що щомісячні лізінгові платежі та платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь Лізінгодавця, відображають справедливу вартість предмету лізінгу, визначену 169,39 доларів США або 4488,83грн ( аркуш - 10). Згідно вимог ч.І ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 ст.807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За змістом ч.І ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до вимог сти. 1 ЗУ "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 даного Закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Стаття 11 ЗУ "Про фінансовий лізинг" надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або мовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. У випадку якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: 1) заміни речі, якщо це можливо; 2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; 3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; 4) розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані (ч.2 ст.768ЦК України). Положеннями ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Погоджені сторонами платежі, які входять до складу лізингового платежу, відповідають вимогам ст. 16 цього Закону, оскільки нормами вказаної статті передбачено оплату не лише вартості предмета лізингу, а й інших витрат лізингодавця, пов'язаних з виконанням умов договору. Відповідно до ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів" права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно з п.12.1 договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором лізингоодержувачу не повертається. Однак, вказана стаття договору суперечить положенням п.4 ч.3 ст. 18 ЗУ " Про захист прав споживачів", оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору є несправедливою умовою договору. Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, в договорі фінансового лізингу №01048, укладеному між позивачем та відповідачем 02.03.2018 року, обмежені його права, як споживача, передбачені Законами України "Про захист прав споживачів", "Про фінансовий лізинг" та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Також, додаток до даного договору, який є невід'ємною частиною договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору, а саме: графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами, сторонами підписано не було, а тому його позовні вимоги про стягнення з відповідача сплаченого адміністративного платежу є законними та обґрунтованими. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 02.04.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» та [PERSON] укладено договір №01048 фінансового лізингу (а.с.6). Як вбачається з копії квитанції №№0.0.1002342297.1 від 02.04.2018 року позивачем внесено кошти в сумі 19900,00грн авансового платежу згідно договору фінансового лізингу №01048 від 02.04.2018 р. на рахунок ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» (а.с.5). Згідно відзиву на позов відповідач підтвердив зарахування зазначеної суми як адміністративного платежу (а.с. 21). У відповідності до вимог п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЗУ "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктом 3 ч. 1 чт 11 ЗУ "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Виходячи з положень статей 1 та 2 ЗУ "Про фінансовий лізинг", укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Крім цього, відповідно до п.5 ч. 1 ст.4 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджується й положення ЗУ "Про захистправ спроживачів". Крім того, пунктом 12.2 вказаного договору встановлено, що в інших випадках, не передбачених даним договором, лізингоодержувач має право розірвати даний договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, після підписання сторонами договору від 02.04.2018 р., позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення коштів, але отримав відмову. З доводів позивача, не спростованих відповідачем, без попередньої сплати ним на рахунок ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» адміністративного платежу у сумі 19900грн, що становить 10% від вартості предмета лізингу (який, відповідно до умов договору поверненню не підлягає), договір між сторонами 02.04.2018 р. не був би укладений. Проте, які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом « комісія за організацію договору», а також, чому розмір вказаного платежу на даному етапі правовідносин між сторонами є досить істотним, договором не визначено. Відповідачем також не надано суду переконливих пояснень з цього приводу, враховуючи, що окрім підписання сторонами бланку типового договору 02.04.2018 р., будь-яких інших дій відповідачем вчинено не було, а всі наступні звернення позивача про передачу автомобіля не були задоволені та він фактично відмовився від придбання автомобіля та від надання йому відповідачем в подальшому фінансових послуг. Як зазначено вище, договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу, а також договором з надання фінансових послуг, тому на правовідносини між сторонами розповсюджується положення ЗУ "Про захист прав споживачів". За положеннями м ст. 17 вказаного Закону, за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту. В договорі ж від 02.04.2018 року не зазначені усі необхідні данні автомбіля, що пропонувався позивачу: рік випуску, номер кузова автомобіля та інші дані, що відрізняють його від автомобілів подібної модіфікації. Згідно з вимогами ч.21 цього Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільнимм і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі встановленій законодавством та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину відповідно до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В той же час, оспорюваний позивачем договір було укладено сторонами у письмовій формі, проте без дотримання нотаріальної форми договору лізингу. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням встановленого, зважаючи на наявність підстав вважати оспорюваний договір фінансового лізингу недійсним через невідповідність його вимогам закону, з метою відновлення порушених прав позивача, до спірних правовідносин необхідно застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім платежу у розмірі 19900 грн. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідача на його користь коштів у сумі 19900 грн, сплачених ним при укладанні договору. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 704,8грн, від сплати якого звільнений позивач. На користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати за правничу допомогу в сумі 450грн.

Outcome: approved