Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

10 березня 2010 року позивач звернувся до суду з позовної заявою про відшкодування збитків. 16 березня 2011 року заочним рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги задоволено в повному обсязі. 02 липня 2013 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2013 року скасовано та справу призначено до розгляду. 16 грудня 2014 року позивач уточнив свої позовні вимоги в обґрунтування яких послався на те, що в результаті службових перевірок було встановлено що [PERSON] працюючи в ЗАТ КБ "ПриватБанк" на посаді керівника відділення Перекопська, 20 порушуючи розділи "Оцінка позичальника", "Оформлення документів та видача кредиту" Кредитних процедур здійснила винні дії, що призвели до заподіяння ЗАТ КБ "ПриватБанк" шкоди. Дані факти були підтвердженні висновками служби безпеки по Херсонському філіалу ПриватБанка про результати службових розслідувань, які були проведенні за фактами порушення кредитних процедур та зловживань, що були вчиненні працівником філії [PERSON] під час іпотечного кредитування, а саме: 22 червня 2007 року було укладено кредитний договір № НЕТ0GА00001932 на ім*я [PERSON] сума заборгованості становить 28 246,85 доларів США; 23 квітня 2007 року було укладено кредитний договір № НЕТ0GА00001866 на ім*я [PERSON] сума заборгованості складає 27 298,74 доларів США. 29 травня 2013 року Дніпровським районним судом м. Херсона винесено вирок відносно [PERSON], згідно якого останню визнано виною у скоєнні злочину за ч. 5 ст. 191 КК України та засуджено на 7 років до позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з організаційно - розпорядчою діяльністю, строком на 1 рік та з конфіскацією всього майна засудженої. Цивільний позов про відшкодування шкоди ПАТ КБ "ПриватБанк" залишено без розгляду в зв'язку з винесенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 березня 2011 року заочного рішення. Вирок набрав законної чинності 06 травня 2014 року. В результаті злочинних дій [PERSON] станом на 06 травня 2014 рік позивачу завдано шкоду в розмірі 79 014,04 доларів США, з яких: 40 341,20 доларів США - заборгованість за кредитним договором № НЕТ0GА00001932 від 22 червня 2007 року, що був укладений на ім*я [PERSON]; та 38 672,84 доларів США - заборгованість за кредитним договором № НЕТ0GА00001866 від 23 квітня 2007 року, що був укладений на ім*я [PERSON] Окрім того 15 січня 2009 року між позивачем та ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус" був укладений договір поруки № 470, яким останнє поручилося за виконання зобов'язань відповідачки [PERSON] перед ПАТ КБ "ПриватБанк". Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду заподіяну незаконними діями у сумі 78 996,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить станом на 06 травня 2014 рік 906 251,53 грн. та стягнути солідарно з ТОВ "Українське фінансове агентство "ВЕРУС" та [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду, заподіяну незаконними діями в сумі 200 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Представник відповідача ТОВ "Українське фінансове агентство "ВЕРУС" в судове засідання не з*явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомили. Вислухавши сторони, оцінивши надані та добуті докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 22 червня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № HEТОGА00001932, за яким станом на 06 травня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 40 341,20 доларів США. 23 квітня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № HEТОGА00001866, за яким станом на 06 травня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 38 672,84 доларів США. Під час проведення службової перевірки обставин надання цих кредитів, співробітниками служби безпеки банку було встановлено, що внаслідок зловживання керівником відділення "Перекопська, 20" ЗАТ КБ "ПриватБанк" відповідачкою [PERSON] було оформлено вищезазначені кредитні договори по документам позичальників на яких вони оформлялися, без відома останніх, чим порушено вимоги розділів "Оцінка позичальника", "Оформлення документів та видача кредиту" внутрішньо банківських кредитних процедур бізнесу "Іпотечне кредитування". Таким чином, внаслідок неправомірних дій відповідачки [PERSON] позивачу було завдано матеріальну шкоду у вигляді реальних збитків на загальну суму 79 014,04 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06 травня 2014 року складало 906 251,53 грн. Окрім того, 15 січня 2009 року між позивачем та ТОВ "Українське фінансове агентство "ВЕРУС" був укладений договір поруки № 470, яким останнє поручилося за виконання зобов'язань відповідачки [PERSON] перед ПАТ КБ "ПриватБанк", що виникли у зв'язку з вчиненням неправомірних дій або невиконанням її зобов'язань, що потягло заподіяння матеріальної шкоди кредитору. 29 травня 2013 року Дніпровським районним судом м. Херсона винесено вирок відносно [PERSON], згідно якого останню визнано виною у скоєнні злочину за ч. 5 ст. 191 КК України та засуджено на 7 років до позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з організаційно - розпорядчою діяльністю, строком на 1 рік та з конфіскацією всього майна засудженої. Цивільний позов про відшкодування шкоди ПАТ КБ "ПриватБанк" залишено без розгляду в зв'язку з винесенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 березня 2011 року заочного рішення. Вирок набрав законної чинності 06 травня 2014 року. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на вимоги ст.1166 ЦК України, 130, 134, 135-1 КЗпП України. Оскільки матеріальна шкода позивачу була заподіяна працівником підприємства під час виконання ним трудових обов'язків вказані правовідносини регулюються главою 1Х КЗпП України, а тому для з*ясування обставин про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню необхідно: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно; чи входило до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його винна; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; який майновий стан працівника, питання про дотримання строку, встановленого ст. 233 КЗпП України Так, [PERSON], в період з квітня 2005 р. по вересень 2007 р. займала посаду керуючої відділенням "Перекопська, 20" КБ "ПриватБанк", а в період з вересня 2007 р. по вересень 2008 р. - посаду керуючої відділенням "Чорноморське" КБ "ПриватБанк". Позивач стверджує, що під час роботи в банку [PERSON], порушуючи розділи "Оцінка позичальника", "Оформлення документів та видача кредиту" Кредитних процедур, здійснила винні протиправні дії, що призвели до нанесення збитку банку, а саме позивач стверджує, що [PERSON] здійснювала оформлення кредитів підставним особам без відома позичальників, які особисто не приймали участі в укладенні та оформленні кредиту, грошові кошти не отримували; підробила підписи позичальників; прикріпила до кредитних справ фіктивні довідки про доходи позичальників тощо. При цьому позивачем не визначено коло посадових обов'язків, покладених на [PERSON], та не зазначено конкретно, які з них були порушені останньою та у зв'язку із чим, не зазначено і норми трудового законодавства, порушення яких призвело до завдання будь-яких збитків позивачу. Так, позивач стверджує, що [PERSON] здійснювала оформлення кредитів підставним особам без відома позичальників, підробила підписи позичальників, прикріпила до кредитних справ фіктивні документи. Однак, згідно схеми видачі кредитів обов'язок ідентифікації позичальника, перевірки повноти та достовірності пакета документів, необхідних для оформлення кредитного договору, покладається на спеціаліста з іпотечного кредитування. Крім того, спеціаліст з іпотечного кредитування, отримавши заявку на кредитування, зв'язується із клієнтом, щоб той, у свою чергу надав банку документи, що підтверджують його особистість, його фінансовий стан, а також правовстановлюючі документи на нерухомість. Як тільки всі документи надаються спеціалісту іпотечного кредитування, він перевіряє повноту та достовірність пакета документів, вносить інформацію про клієнта, тобто паспортні дані, дату народження, місце роботи, сімейний стан та виїжджає для здійснення огляду та фотографування нерухомості. Після цього спеціаліст іпотечного кредитування заповнює у програмному забезпеченні банку дані про нерухомість, сканує та прикріплює до заявки правовстановлюючі документи, сторінку техпаспорту із зазначенням плану об'єкта нерухомості, фото об'єкта нерухомості та направляє дану заявку в КБ "ПриватБанк" м.Дніпропетровськ на узгодження. [PERSON], як керуюча відділенням КБ "ПриватБанк", отримавши вже перевірені документи, в межах своїх службових повноважень лише встановлювала факт їх наявності, та приймала попереднє рішення щодо можливості видачі кредиту. Після прийняття рішення щодо видачі кредиту, згідно порядку роботи з кредитними угодами, спеціаліст з іпотечного кредитування формував та роздруковував договори, підписував їх у клієнта та у керівника відділення, та направляв клієнта для підписання договору іпотеки у нотаріуса. У нотаріуса клієнт підписував договір купівлі-продажу та договір іпотеки, при цьому нотаріус обов'язково встановлював особу іпотекодавця. Після підписання договору іпотеки [PERSON] разом із клієнтом прибували до відділення та передавала підписаний та нотаріально завірений договір спеціалісту з іпотечного кредитування. Спеціаліст з іпотечного кредитування робив відмітку у програмному забезпеченні "договір клієнтом підписаний", і це є підставою для автоматичного відкриття повного набору рахунків, відкриття угоди та її авторизації. Як тільки угода авторизується, спеціаліст з іпотечного кредитування формував заявку на видачу кредитних коштів та направляв клієнта в касу. В свою чергу касир, згідно інструкції НБУ про касові операції в банках України № 337 від 14.08.2003 р. (глава 3), приймаючи заявку на видачу готівки, перевіряє повноту заповнення реквізитів на документах, наявність підписів позичальника, посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів, належність наданого паспорту позичальнику, відповідність паспортних даних тим даним, які вказані у касовому документі. Тільки після перевірки особи клієнта касир видає йому безпосередньо готівкові кошти в сумі, вказаній у заявці на видачу готівки. Даний порядок був дотриманий і при укладенні кредитних договорів [PERSON] та [PERSON], а доказів, які б спростовували даний факт позивачем надано не було. Крім того, оскільки [PERSON] є посадовою особою, її діяльність регулюється нормами трудового законодавства, однак в обґрунтування своїх позовних вимог позивачем не вказано, які саме норми трудового права були порушені [PERSON], внаслідок чого нею могли бути спричинені матеріальні збитки. Зокрема, згідно ст. 130 КЗпП України робітники несуть матеріальну відповідальність за збитки, спричинені підприємству, установі чи організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Випадки повної матеріальної відповідальності передбачені ст. 134 КЗпП України. При цьому, таке порушення з боку працівника має бути доведено та підтверджено у встановленому законом порядку. Частина 3 статті 233 КЗпП України передбачає що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Власник має право звернутися до суду з позовом про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, не пізніше одного року з дня виявлення заподіяної шкоди. Оскільки цей строк обчислюється з дня виявлення прямої дійсної шкоди, час, який пройшов до виявлення, значення для вирішення питання про строк, у межах якого можливе притягнення працівника до матеріальної відповідальності, не має. Відповідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що встановленні статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Так згідно висновку результатів службового розслідування, проведеного за фактом порушення кредитних процедур та зловживання допущених при іпотечному кредитуванні від 16 жовтня 2008 року встановлено, що під час проведення службової перевірки обставин надання цих кредитів, співробітниками служби безпеки банку було встановлено, що внаслідок зловживання керівником відділення "Перекопська, 20" ЗАТ КБ "ПриватБанк" відповідачкою [PERSON] було оформлено вищезазначені кредитні договори по документам позичальників на яких вони оформлялися, без відома останніх, чим порушено вимоги розділів "Оцінка позичальника", "Оформлення документів та видача кредиту"внутрішньобанківських кредитних процедур бізнесу "Іпотечне кредитування". В зв*язку з тим , що платежі по кредиту не проводяться вони винесені на рахунок прострочки, яка станом на 06 жовтня 2008 рік складає 31 831,53 доларів США. Тобто позивач, ще в жовтня 2008 році виявив матеріальну шкоду заподіяну підприємству, однак з позовом звернувся лише в березні 2010 році, тобто з пропуском строку на звернення з даною вимогою до суду, що є підставою для відмови в позовних вимогах. Стосовно позовних вимог про солідарне стягнення з ТОВ "Українське фінансове агентство ВЕРУС" та [PERSON] матеріальної шкоди за договором поруки від 15 січня 2009 року суд виходить з наступного. 15 січня 2009 року між позивачем та ТОВ "Українське фінансове агентство "ВЕРУС" був укладений договір поруки № 470, яким останнє поручилося за виконання зобов'язань відповідачки [PERSON] перед ПАТ КБ "ПриватБанк". Відповідно до пункту 6 якого, його дія закінчується повним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється , якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У даному випадку в договорі поруки № 470 від 15січня 2009 року не зазначено строк виконання основного зобов'язання, та не встановлено строк дії даного договору, оскільки п.6 даного договору передбачає його дію до повного виконання зобов'язань. Тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України, про те, що порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Така позиція висловлена зокрема в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.07.2013 р. по справі № 23880св13 та в постанові Верховного суду України від 17.09.2014 р. у справі № 6-170цс13. Оскільки договір поруки був укладений 15 січня 2009 pоку, а отже строк його дії закінчився 15 січня 2010 pоку, однак позивач звернувся до суду 10 березня 2010 року, тобто після закінчення строку дії даного договору поруки, що є підставою для відмови у позові в цій частині у зв'язку із припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Враховуючи викладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, позивача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються лише на його припущеннях та нічим не підтверджуються. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed