Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Яворівська районна державна адміністрація Львівської області, Мостиська районна державна адміністрація Львівської області, Мостиська міська рада Львівської області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час спільного подружнього життя у них [INFO] народився син - [PERSON] . Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 25 лютого 2019 року шлюб між ними було розірвано. Малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] та повністю перебуває на її матеріальному забезпеченні. Відповідач з моменту розлучення повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям і здоров`ям сина, не бере участі у його вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. Відповідач не надає жодної фінансової допомоги на утримання дитини. В зв`язку з цим просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 20.01.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала до суду заяву у якій просить справу слухати у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки суду не повідомив. Від нього не надходило на адресу суду жодних клопотань про відкладення судового засідання та відзиву на позовну заяву. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, хоч про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини своєї неявки суду не повідомили. Згідно з ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так як відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання за зареєстрованою адресою місця проживання не з`явився повторно в судове засідання без повідомлення причин, що в розумінні ч.3 ст.131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, крім того не подав відзиву, від нього не надходило на адресу суду жодних клопотань, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, з матеріалів справи убачаються права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважає за можливе справу слухати у відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засоб не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.09.2014 року, актовий запис №13, виданим Твіржанською сільською радою Мостиського району Львівської області, його батьками значаться: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Рішенням Мостиського районного суду Львіської області від 25.02.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивача " [PERSON] ". Згідно з висновку Мостиської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування №02-29/628 від 09.11.2020 року, така вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки він не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умови для отримання ним освіти, що розцінюється як ухилення від виховання та утримання своєї дитини за умови винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми законними обов`язками. Як убачається із довідки №36 від 28.04.2021 року, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та має такий склад сім`ї: [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - мати. З характеристики, виданої завідувам філії "Хоросницький ЗЗСО І-ІІ ступенів" ОЗ "Твіржанський ЗЗСО І-ІІІ ступенів - ЗДО" Мостиської міської ради Львівської області, [PERSON] навчається в даній школі з 01 вересня 2020 року та за цей час зарекомендував себе як старанний і працьовитий учень. Школу відвідує регулярно. Бере активну участь у громадському житті школи. Мати і бабуся приділяють належну увагу вихованню дитини, завдяки чому хлопчик успішний у навчанні та добре комунікує з оточуючим світом. Батько [PERSON] жодного разу не навідувався до школи, не контактує з адміністрацією школи та вчителями, не цікавиться навчанням та вихованням сина. Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. ЄСПЛ у рішенні у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року та у рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.03.2021 року (справа №627/642/18), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи наведене, суд виходить з того, що контакт з батьком у дитини відсутній, відповідач не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не створює умов для його духовного та фізичного розвитку, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, а тому позовні вимоги є підставними та обгрунтованими. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно ч.4 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Згідно з частини третьої статті 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на неповнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Встановивши, що [PERSON] є особою працездатного віку, відомості про незадовільний стан здоров`я та матеріальне становище суду не надав, участі у матеріальному забезпеченні сина не приймає, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ст.141 ЦПК, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок. На підставі наведеного,

Outcome: approved