Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення з відповідача коштів. В обґрунтування позову зазначив, 28 квітня 2016 року позивачем було укладено договір фінансового лізингу №004292 з податковою угодою та додатками, предметом якого був транспортний засіб, автомобіль марки Gееlу модель Еmgrand 7 та сплачено грошову суму у розмірі 34 000,00 гривень та сплачено комісію банку у розмірі 340,00 гривень. Представником відповідача йому було роз'яснено, що сплачена сума є авансом за транспортний засіб, що підтверджується призначенням платежу на рахунку, а транспортний засіб буде йому поставлено через 3 робочі дні після сплати. Зателефонувавши після спливу терміну поставки, обумовленого менеджером, йому повідомили, що сплачена ним сума є адміністративним платежем, а сам транспортний засіб буде йому поставлений після сплати ним авансового платежу у розмірі 50 % від вартості транспортного засобу. Після цього він зрозумів, що був введений в оману, оскільки представником відповідача йому було розяснено, що сплачена сума є авансом за транспортний засіб, а не адміністративним платежем. У звязку з цим, позивач просить суд визнати договір фінансового лізингу недійсним, повернути сплачену грошову суму у розмірі 34\~000,00 грн., стягнути з відповідача на його користь 340 грн. комісії банку та 580 грн. судового збору. Позивач в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив суд проводити розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає, та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень щодо позову не надходило, а тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, 28 квітня 2016 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» укладено письмовий договір фінансового лізингу з додатками №004292 (а.с.13-24). Вказаний договір нотаріально посвідчений не був. Пунктом 1.1 договору фінансового лізингу передбачено, що предметом є транспортний засіб, а саме автомобіль марки Gееlу модель Еmgrand 7. Згідно п.1.2 зазначено, що вартість предмета лізингу на момент укладання Договору зазначається у даному Договорі та в Додатку №1. Зокрема, п.8.2 передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 13\~118 доларів США 58 центів, що еквівалентно 331\~900 грн. з ПДВ. Лізингодавець бере на себе зобов»язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором, що передбачено п.1.3. Строк передачі предмета лізингу закріплений у п.1.7 і становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці. У розділі Договору «Визначення термінів» закріплено поняття адміністративного платежу - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Зокрема, з Додатку №1 (а.с.21) вбачається, що розмір адміністративного платежу визначений у 10% від вартості предмета лізингу, вартість автомобіля становить 331\~900 грн., тобто адміністративний платіж становить 331\~900 грн. 28.04.2016 року [PERSON] сплатив на рахунок позивача адміністративний платіж в сумі 34000 грн., що підтверджується копією квитанції (а.с.27). Позивач вважає, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем, також є несправедливим через значний розмір та умову договору про неповернення платежу у разі розірвання договору. В п.8.1. Договору зазначено, що сторони погоджуються, що лізингові платежі і інші платежі згідно Договору відображають справедливу вартість предмета лізингу. Згідно п.12.1 лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Аналізуючи зміст укладеного договору, враховуючи висновки Верхового Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, які в силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, суд приходить до наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11 1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Крім того, ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» закріплено складові частини лізингових платежів, зокрема лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. П.4 ч.3 цієї ж статті передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. У правовій позиції Верхового Суду України у справі №6-2766цс15 зазначено, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом встановлено, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору (про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Окрім того в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім того, умови пункту 3.2.7 передбачено право лізингодавця в односторонньому порядку розірвати вказаний договір за обставин, що не залежать від позивача, без повернення адміністративного платежу Також, пункт 3.2.6 встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й можливість розірвання договору за ініціативою лізингодавача без попередження лізингоодержувача, що у сукупності із положеннями п.3.2.7 є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» надаючи зазначені послуги, діяло без наявності відповідної ліцензії для надання послуг фінансового лізингу. Щодо наявності ліцензії для надання послуг фінансового лізингу у правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 зазначено, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» закріплено поняття фінансової установи, зокрема, це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. Тому у вирішенні питання щодо наявності ліцензії у відповідача суд вважає, що відповідач здійснюючи свою діяльність в обовязковому порядку повинен був мати відповідну ліцензію на здійснення своєї діяльності. Що стосується нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу суд зазначає, згідно ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ст.628 ЦК України договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, що зазначено у ч.2 ст.799 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, договір фінансового лізингу укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» і [PERSON], тобто з участю фізичної особи, і тому підлягає нотаріальному посвідченню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем при підписанні оспорюваного договору не було дотримано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення вказаного договору. Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позову, оскільки умови оспорюваного договору є несправедливими, при його підписанні не було дотримано вимоги щодо нотаріального посвідчення, а відповідач при цьому не мав відповідної ліцензії щодо здійснення діяльності, повязаної із лізингом. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно наданої квитанції, позивач поніс судові витрати в сумі 580 грн. 00 коп. (а.с.2), які підлягають стягненню з відповідача. \~\~\~\~\~\~\~ На підставі наведеного,

Outcome: approved