Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до відповідача [PERSON] , зазначивши третьою особою [PERSON] , і просить суд примусовим виконанням обов`язку в натурі відновити її права на помешкання 2-6, її права на 9,4 кв.м., якого не припинилися за несплатою відповідачем компенсації, вартість інших 5,4 кв.м майже дорівнює 1/2 вартості льоху Е, права на який рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року встановлені за відповідачем, що відповідає матеріальним правам позивача на розподіл у рівних долях між нею та [PERSON] спадкової частини домоволодіння, які не припинилися за несплатою відповідачем компенсації; на підставі того, що рішенням Апеляційного суду від 12.03.2014 року не розподілені у натурі частки зі [PERSON] , тому не припинена їхня спільна часткова власність, для припинення якої було проведено експертизу, на підставі висновків рішення Апеляційного суду Харківської області від 22.05.2013 року, яким встановлена неправосудність невизнання існування у позивача прав на підписання мирової угоди, відновити її права на безвідплатну передачу [PERSON] прав на неподільну частку позивача. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається, зокрема, на ст.ст. 12,14, 364 ЦК України і зазначає, що несплата відповідачем компенсації є підставою для примусового виконання обов`язку у натурі, а залишення без припинення спільної часткової власності зі [PERSON] є підставою для відновлення її прав на безвідплатну передачу [PERSON] її прав неподільну частку позивача, доказом неправосудності невизнання яких є рішення Апеляційного суду Харківської області від 22.05.2013 року. Доказом до цих вимог є висновки рішень Апеляційного суду Харківської області від 22.05.2013 року та від 12.03.2014 року, висновки експерта, позов спадкодавця відповідача, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.01.2012 року та від 19.11.2013 року. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 22.05.2013 року, яким встановлено порушення норм процесуального права у трьох провадженнях та скасовано відмову у розгляді експертизи та відмову у затвердженні мирової угоди, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України звільняє від доказування порушення її прав рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.01.2012 року, яким вимоги позивача про захист її прав та вимоги про визнання прав на посвідчення мирової угоди визнані вимогами до неї, заявленою позивачем. Позов спадкодавця відповідача згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України звільняє від доказування, що на його вимогу фактичний розподіл (варіант № 1) було змінено на розподіл по ідеальним долям (варіант № 2), що на його вимогу спадкова частина домоволодіння була розподілена у рівних долях по 18/100 у ідеальних долях, для розподілення якої у натурі і було проведено експертизу. Висновки експерта є доказом, що варіант № 1 відповідає фактичному розподілу, що варіант № 2 відповідає розподілу по ідеальним долям, що експертом до спадкової частини домоволодіння було віднесено вартість льоху Ж (табл. 1 на арк. 5), який не міг входити у спадкову частину, внесення вартості якого у цю частину змінює розмір ідеальних часток, тому суд має врахувати, що помилка експерта порушує матеріальні права позивача та є на користь відповідача, тому не існує потреби перераховувати розмір ідеальних часток. Висновки експерта у табл. 4 на арк. 8, що не існує відступу від ідеальних часток при розподілі помешкання 2-6 між позивачем (9,2 кв.м) та відповідачем (5,4 кв.м), є доказом порушення майнових прав позивача, оскільки експертом не було враховано вартість льоху Е, який входить у спадкову частину, права на який встановлені за відповідачем, у відповідності з чим при встановленні прав позивача на помешкання 2-6 вона мала би сплатити відповідачу компенсацію, яка мала визначатися перебільшенням вартості 5,4 кв.м помешкання 2-6 (2797 грн.) над 1/2 вартості льоху літ. Е, що мало складати 2797 - 2092 = 705 грн., а не 2000 грн. При встановленні прав відповідача на помешкання 2-6 він мав би сплатити позивачу суму вартості 9,2 кв.м помешкання 2-6 та вартості 1/2 льоху Е, що складає 5056 + 2091 = 7147 грн., а не 3056 грн. Ці розрахунки були надані на вимогу судді при прийнятті рішення від 16.01.2012 року, відмова яким у розгляді експертизи призвела до залишення без розгляду її вимог про захист матеріальних прав позивача. Невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року змушує позивача нести реальні витрати на відновлення її матеріальних прав, які не припинилися за несплатою відповідачем компенсації. Відповідач ніколи не проживав у домоволодінні, не утримує його в належному стані, що призводить до пошкодження помешкання 2-6, відновлення якого потребує реальних витрат. Відповідач неодноразово здавав в оренду свою частину домоволодіння з помешканням 2-6, чим отримував неправомірну вигоду від використання цього помешкання, права на яке втратив його спадкодавець у результаті задоволення рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.02.1988 року його власних вимог, права на яке не отримав відповідач за несплатою ним компенсації. У відповідності з цим невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року та встановлення цим рішенням прав відповідача на льох Е є підставою для примусового виконання обов`язку відповідача у натурі відновленням її прав на помешкання 2-6, з якого і без врахування вартості льоху Е позивачу має належати вдвічі більше, ніж відповідачу. У зв`язку з викладеним, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.11.2018 року позов [PERSON] , третя особа [PERSON] до [PERSON] про відновлення прав на помешкання залишено без руху, надано позивачу строк для усунення вказаних недоліків заяви протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали. 13.12.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву [PERSON] , третя особа: [PERSON] до [PERSON] про відновлення права помешкання повернуто позивачеві. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15.02.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.12.2018 року, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. Відповідно до супровідного листа Харківського апеляційного суду вказана справа направлена до Жовтневого районного суду м. Харкова та отримана останнім 22.02.2019 року. Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.02.2019 року, справа передана судді Жовтневого районного суду м. Харкова Барковій Н.В. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.02.2019 року позов [PERSON] , третя особа: [PERSON] до [PERSON] про відновлення права помешкання залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. На виконання ухвали суду від 25.02.2019 року позивачем вказані недоліки були усунуті 11.03.2019 року і наданий суду оригінал позову з додатками, повернутий раніше судом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.03.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про відновлення права помешкання. Призначено судове засідання. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглянути вказану справу у її відсутність, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] , згідно вимог ст. 128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.11.2019 року,занесеної до протоколу судового засідання, проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. При цьому третя особа пояснила, що вона скористалась своїм правом і зареєструвала за собою право власності на належну їй на підставі рішення апеляційного суду частину домоволодіння, а [PERSON] не бажає звертатись і реєструвати право власності на підставі проведеного розподілу, оскільки бажає відмовитись від права власності на користь [PERSON] на подаровану їй раніше частину домоволодіння, тому і звернулась до суду з даним позовом. Суд, вислухавши пояснення третьої особи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.01.2012 року в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виділ у натурі частки домоволодіння, визнання дійсним усного договору про перехід прав на частину домоволодіння, припинення спільної часткової власності та визнання права власності - відмовлено (а.с.35-36, 112). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22.05.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.03.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про виділення в натурі частини домоволодіння зі спільної часткової власності. В задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено з інших підстав (а.с.8-13, 91-93). 19.11.2013 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про перерозподіл ідеальних часток, перехід права власності на частину домоволодіння, припинення спільної часткової власності - відмовлено (а.с.37-39, 113-114). Разом з тим, 12.03.2014 року рішенням Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.11.2013 року змінено в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виділ у натурі частини домоволодіння, перерозподіл ідеальних часток задоволено частково. Позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про виділ частини домоволодіння, перерозподіл ідеальних часток задоволено частково. У спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] на їх ідеальні частки відповідно 43/100 та 18/100 у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] виділено в натурі у житловому будинку літ «А-1» приміщення І площею 4,8 кв.м., приміщення 1-1 площею 12,9 кв.м., приміщення 1-2 площею 3 кв.м., приміщення 1-3 площею 1,1 кв.м., приміщення 1-4 площею 6,3 кв.м., приміщення 1-5 площею 15,7 кв.м., приміщення 1-6 площею 7,1 кв.м., приміщення 1-7 площею 9 кв.м.; надвірні будівлі сарай літ."З", гараж літ."В", ґанок літ."а2", навіс літ."в1", альтанку літ."И", ворота №5, льох літ."Ж", частину огорожі №1, а всього будівель, приміщень та споруд на загальну суму 86 163 грн., що в ідеальній долі становить загалом 65/100 частини домоволодіння, з яких 52/100 ідеальна частка [PERSON] , а 13/100 ідеальна частка [PERSON] . У власність [PERSON] на його ідеальну частку 39/100 у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] виділено в натурі у житловому будинку літ «А- 1» приміщення II площею 3,6 кв.м., приміщення 2-1 площею 12 кв.м., приміщення 2-2 площею 5,2 кв.м., приміщення 2-3 площею 6,4 кв.м., приміщення 2-4 площею 4,8 кв.м., приміщення 2-5 площею 7,2 кв.м., приміщення 2-6 площею 14,6 кв.м.; надвірні будівлі сарай літ. «Г», вбиральню літ."К", ворота № 4, льох літ."Е", частину огорожі №1, а всього будівель, приміщень та споруд на загальну суму 46 782 грн., що в ідеальній долі буде становити 35/100 частини домоволодіння. У зв`язку з виділом у натурі часток із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, перерозподілено частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] визначивши [PERSON] ідеальну частку 52/100 частин замість раніше належних їй 43/100, [PERSON] - 13/100 частин замість раніше належної їй 18/100, [PERSON] - 35/100 частин замість раніше належних йому 39/100.З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошову компенсацію 3056 грн. В решті рішення суду залишено без змін. Зазначене рішення Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року набрало законної сили та не було скасовано. Під час ухвалення рішення судом встановлено, що відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.11.2011 року за [PERSON] зареєстровано право власності на домоволодіння [ADDRESS] на підставі мирової угоди затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.11.2003 року, за [PERSON] - право власності на 39/100 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Білогірською ДНК Автономної республіки Крим; 18/100 частин не зареєстровано на ім`я [PERSON] після перерозподілу ідеальних часток. Вирішуючи позовні вимоги по суті судова колегія прийняла у якості письмового доказу висновок судової будівельно-технічної експертизи№829 від 01.10.2008 року і вважала прийнятним перший варіант запропонований експертом, оскільки він враховує фактичний порядок користування, що склався між сторонами протягом більш ніж 25 років та, на відміну від другого варіанту, не потребує переобладнань будинку (а.с.14-17, 94-95). У даній справі позивач [PERSON] також посилається як на доказ на висновок судової будівельно-технічної експертизи №829 від 01.10.2008 року (а.с.18-32, 96-110), тексти зазначених вище рішень та ухвал суду (а.с.150,154), довідку КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.11.2011 року (а.с.147) та процесуальні документи і заяви з інших судових проваджень (а.с.143, 155-157), копію технічного паспорту за 1994 р. (а.с.165-170) При цьому з наданої позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.11.2019 року вбачається, що до вказаного реєстру внесено дані про реєстрацію права власності на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року лише за [PERSON] - 52/100 частки на праві спільної часткової власності на домоволодіння по [ADDRESS] . Інші відомості щодо реєстрації домоволодіння залишились без змін (а.с.163-164) Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, всі обставини, встановлені рішеннями, які набрали законної сили, в тому числі рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року, щодо учасників даної справи доказуванню не підлягають. Однак оцінка апеляційним судом рішення суду першої інстанції та оцінка доводів апеляцій не відносяться до встановлених судом обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, згідно з ч.5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 364 ЦК України передбачений виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. 1. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. 2. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. 3. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. 4. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Позивач посилається на вказану норму закону як на підставу позовних вимог і вказує, що під час вирішення справи апеляційним судом не була отримана згода співвласника на зменшення частки і отримання компенсації, а оскільки компенсація не була отримана в порядку виконання рішення суду, позивач вважає, що право власності на частину домоволодіння не припинилось тому підлягає відновленню. Однак суд вважає такі твердження позивача неправильним застосуванням законодавчих положень, оскільки фактично йдеться про невиконання відповідачем [PERSON] рішення Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року, яке набрало законної сили, в частині стягнення грошової компенсації 3056 грн. з [PERSON] на користь [PERSON] . Отже в даному випадку суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 364 ЦК України при вирішенні заявлених позовних вимог та приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині, оскільки виділ в натурі частин домоволодіння і перерозподіл ідеальних часток проведено рішенням суду, яке набрало законної сили і є чинним. Позовні вимоги [PERSON] в частині відновлення її прав на безвідплатну передачу [PERSON] прав на неподільну частку майна позивача також задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначено [PERSON] відповідачем у даній справі і не доведено наявність спору між ними з цього приводу, а також не доведено, що будь-ким і у будь-який спосіб порушено право позивача на безвідплатну передачу її власності у передбаченому законом порядку, в тому числі шляхом укладення цивільно-правових угод. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог із застосуванням способу захисту прав, обраного позивачем. Дослідивши надані позивачем письмові докази на підтвердження позовних вимог, а також враховуючи обставини, які доказуванню не підлягають, з огляду на те, що позивачем навіть після залишення позову без руху і під час розгляду справи не обрано конкретний спосіб захисту її прав, передбачений законом, а фактично у позові йдеться про невиконання рішення суду, яке набрало законної сили відповідачем і про незгоду із вказаним рішенням позивача, що вирішується в іншому процесуальному порядку, передбаченому ЦПК, отже суд також позбавлений можливості обрати належний спосіб захисту прав позивача і не знаходить передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed