Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач), про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплачених коштів на дату звільнення, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що починаючи з листопада 1996 року позивач працював на посаді Головного фахівця відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків. 21 січня 2015 року Відповідач видав Наказ №17 «Про затвердження змін до штатного розпису Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"». Зазначеним наказом передбачалося ліквідувати Департамент, у якому працював Позивач, та Департаменту управління персоналом та соціальної сфери було надано доручення повідомити працівників про переведення на інші посади або про наступне вивільнення. 27 вересня 2016 року позивач був ознайомлений з наказом № 17, коли ознайомлювався з Наказом №430-К 14.02.2015 року Відповідач видав Наказ № 8-р «Про тимчасове підпорядкування працівників-ліквідованого структурного підрозділу». Відповідно до п. 1 до Наказу № 8-р, працівники ліквідованого Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків було тимчасово підпорядковано директорові Департаменту економіки і планування [PERSON] на період до переведення їх на інші посади, або звільнення з роботи в установленому законодавством порядку. З текстом Наказу № 8-р Позивач ознайомився в лютому 2015 ріку, лише після відповідної вимоги позивача. 25.07.2016 року Позивача було ознайомлено з Попередженням про звільнення, в якому інформувалося про наступне його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням посади. 26 вересня 2016 року Відповідач видав Наказ №430-К про звільнення Позивача у зв'язку зі скороченням штату з 27 вересня 2016 року. Позивач вважає Наказ №430-К Відповідача про його звільнення незаконним, виданим з грубим порушенням вимог чинного законодавства України та таким, що порушує його конституційні права, зокрема право на працю. Тому, позивач просив суд, визнати незаконним і скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» № 430-К від 26 вересня 2016 року «По особовому складу»; поновити його на посаді головного фахівця відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків; зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» внести запис до трудової книжки про недійсність запису про звільнення; визнати незаконним нездійснення Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» остаточного розрахунку при звільненні та зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» виплатити належні йому кошти на дату звільнення; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на його користь завдану незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 360 мінімальних заробітних плат та судові витрати, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11711,20 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. До матеріалів справи додано письмові заперечення проти позову. Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом встановлено, що 23 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому відпустки з 12 січня 2015 року терміном на 41 календарний день, листом від 25.12.2014 року відповідачем було відмовлено у наданні відпустки (а.с. 33). Відповідно листка непрацездатності Лікарні для вчених НАН України від 06.02.2015 року, позивач перебував у стаціонарі з 19.01.2015 року по 06.02.2015 року (а.с. 34). Відповідно Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №221 Позивач перебував у стаціонарі неврологічного відділення з 24.02.2015 року по 11.03.2015 року (а.с. 36). 21 січня 2015 року Відповідач видав Наказ №17 «Про затвердження змін до штатного розпису Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"», відповідно якого, передбачалося ліквідувати Департамент економічного планування та бюджетних розрахунків, та Департаменту управління персоналом та соціальної сфери було надано доручення попередити працівників, посади яких скорочуються, про переведення на іншу посаду або про наступне вивільнення (а.с. 17). 14 лютого 2015 року Відповідач видав Наказ № 8-р «Про тимчасове підпорядкування працівників ліквідованого структурного підрозділу», відповідно якого тимчасово підпорядковано працівників ліквідованого Департаменту директору Департаменту економіки і планування [PERSON] на період до переведення їх на інші посади або звільнення з роботи в установленому законодавством порядку (а.с. 18). 29 січня 2016 року Відповідач видав Наказ № 31 «Про оплату часу простою не з вини працівника», відповідно якого затвердили перелік робочих днів, невідпрацьованих працівниками у січні 2016 року, у зв'язку з відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання їх трудових обов'язків, визнано простоєм не з вини працівника час, зазначений у переліку (а.с. 30). 25 липня 2016 року Позивача було ознайомлено з Попередженням про наступне вивільнення, в якому інформувалося про наступне його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням посади, після закінчення двомісячного терміну з дня ознайомлення з попередженням (а.с. 19). 01 серпня 2016 року Відповідач видав Наказ № 301 «Про оплату часу простою не з вини працівника», відповідно якого затвердили перелік робочих днів, невідпрацьованих працівником у липні 2016 року, у зв'язку з відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання їх трудових обов'язків, визнано простоєм не з вини працівника час, зазначений у переліку (а.с. 31). 26 вересня 2016 року Відповідач видав Наказ №430-К про звільнення Позивача, із займаної посади головного фахівця Відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків, у зв'язку зі скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 27 вересня 2016 року (а.с. 16). Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації (далі - підприємство) тощо. Скорочення штату передбачає зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо (Роз`яснення Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації»). Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що Наказ №17 «Про затвердження змін до штатного розпису Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"», містить зміни в організації виробництва і праці, шляхом ліквідування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків, про що є достатні на те обґрунтування. Крім того, позивача у встановлений законом строк було повідомлено про скорочення його посади. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9). В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає в позовній заяві, що йому не було запропоновано інші вакантні посади в компанії. З матеріалів справи вбачається, що надані за адвокатським запитом адвоката Бондарчука О.В. від 08.12.16 вх. №2907/30-16), що звернувся до Відповідача за дорученням Позивача, довідки про перелік вакантних посад у Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» станом на 25.07.2016 року та станом на 26.09.2016 року свідчать про відсутність у Відповідача вакансій, які б відповідали кваліфікації та спеціальності Позивача, що є ще одним доказом відсутності у Відповідача можливості запропонувати Позивачу іншу роботу при попередженні його про наступне вивільнення та в період до дня звільнення його з роботи (а.с. 111-114). З наданих відповідачем письмових пояснень вбачається, що позивач у Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» працював з 04.01.1999 року по 14.02.1999 року на посаді начальника відділу вексельних розрахунків Департаменту інвестиційної діяльності, з 15.02.1999 року по 03.08.1999 року - на посаді заступника начальника управління розрахунків Департаменту імпорту газу та з 04.08.1999 року по 10.11.2000 року - на посаді начальника Департаменту вексельних розрахунків. З 15.11.2000 року по 11.03.2011 року [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з іншими юридичними особами, у тому числі й з дочірніми підприємствами та товариствами Компанії. [PERSON] було повторно прийнято до Відповідача 14.03.2011 року на посаду головного фахівця відділу формування фінансових планів діяльності апарату Компанії Управління економіки Департаменту економіки, планування та цінової політики (а.с. 79-80). З травня 2011 року по день звільнення з роботи Позивач працював на посаді головного фахівця відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків і виконував роботи, що не потребували наявності у працівника відповідної економічної освіти. На виконання вимог ст. 43 КЗпП України Відповідач поданням від 09.09.2016 року №17-5904/1.8.1-16 звернувся до профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з проханням надати попередню згоду на звільнення Позивача з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників. 26.09.2016 року відбулося засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», на якому було прийняте рішення надати адміністрації Компанії згоду на розірвання трудового договору із [PERSON], головним фахівцем Відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків, за п.1 ч.І ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників, що підтверджується поданням від 09.09.2016р. №17-5904/1.8.1-16 та витягом з протоколу №110 від 26.09.2016р.) (а.с. 81-83). Відповідно до Відомості №120 за вересень 2016 року позивачу виплачено розрахункові при звільненні в розмірі 30910,25 грн. (а.с. 85). Вказані дії Відповідача свідчать про дотримання Відповідачем процедури звільнення за п. 1 ч. І ст.40 КЗпП України, безпідставність тверджень Позивача про відсутність у Відповідача змін в організації виробництва і праці, які мали наслідком скорочення посади Позивача. Відповідно до п. 2.1.4. Колективного договору, ухваленого конференцією трудового колективу працівників апарату Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 21 червня 2012 року, у разі звільнення працівника у зв'язку з ліквідацією або реорганізацією структурного підрозділу, скороченням посад або чисельності, крім вихідної допомоги, передбаченої чинним законодавством за рахунок коштів Компанії виплачувати вихідну допомогу залежно від загального стажу роботи в Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України», підприємствах і компаніях та господарських товариствах, у статутному (складеному) капіталі яких Компанії належать пакети акцій (частки, паї), визначеного на підставі записів у трудовій книжці працівника, у розмірах: жінкам зі стажем роботи : до 7 років - одного середнього місячного заробітку; від 7 до 12 років - двох середніх місячних заробітків; понад 12 років - трьох середніх місячних заробітків; чоловікам зі стажем роботи: до 10 років - одного середнього місячного заробітку; від 10 до 15 років - двох середніх місячних заробітків; понад 15 років -трьох середніх місячних заробітків. Відповідно до п. 2.1.5. Колективного договору, надавати працівникам, яких попереджено в установленому порядку про звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, впродовж останнього місяця роботи можливість здійснювати пошук нового місця роботи у робочий час протягом одного дня на тиждень із збереженням заробітної плати, з відома безпосереднього керівника та кадрової служби. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в діях відповідача відсутнє порушення вимог чинного законодавства при звільненні позивача. Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ч. 1 ст. 43 КЗпП України). Первинна організація профспілки - добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі (ст. 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»). Для представництва і здійснення захисту прав та інтересів членів профспілок на відповідному рівні договірного регулювання трудових і соціально-економічних відносин профспілки, організації профспілок можуть мати статус первинних, місцевих, обласних, регіональних, республіканських, всеукраїнських. Статус первинних мають профспілки чи організації профспілки, які діють на підприємстві, в установі, організації, навчальному закладі або об'єднують членів профспілки, які забезпечують себе роботою самостійно чи працюють на різних підприємствах, в установах, організаціях або у фізичних осіб. Статус місцевих мають профспілки, які об'єднують не менш як дві первинні профспілкові організації, що діють на різних підприємствах, в установах, організаціях однієї адміністративно-територіальної одиниці (міста, району в місті, району, села, селища). Статус обласних мають профспілки, організації яких є в більшості адміністративно-територіальних одиниць однієї області, міст Києва та Севастополя; в більшості адміністративно-територіальних одиниць однієї області, міст Києва та Севастополя, де розташовані підприємства, установи або організації певної галузі. Статус регіональних мають профспілки, організації яких є в більшості адміністративно-територіальних одиниць двох або більше областей (ст. 11 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»). Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання Наказу № 430-к від 26.09.2016 року незаконним та його скасування, а також поновлення на роботі не підлягають задоволенню, а також оскільки позовні вимоги про виплату коштів на дату звільнення та визнання незаконним нездійснення остаточного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідним від позовних вимог про поновлення на роботі, дані позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог позивача про виплату моральної шкоди в сумі 360 мінімальних заробітних плат, то позивач у своїх доводах, викладених в заяві зазначає, що порушення його трудових прав відповідачем порушило його нормальний життєвий ритм, принижено людську гідність та спричинило душевний біль і страждання. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст.. 237-1 КЗпП України). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Даючи юридичну оцінку доказам, враховуючи те, що судом не встановлено порушення законних прав позивача, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, враховуючи те, що звільнення позивача є законним, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а також зважаючи на те, що необхідні при звільненні кошти виплачено, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed