Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

30.03.2017 року від [PERSON] до суду надійшла позовна заява з вимогами: встановити факт того, що на неї, інваліда ЧАЕС 2 групи, ліквідатора аварії на ЧАЕС 1986 року, поширюється статус інваліда війни. В обґрунтування позову зазначила, що вона, є учасником ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи першої категорії, інвалідом другої групи. З 26 вересня 1986 року по 11 жовтня 1986 року вона була направлена до УРСу Чорнобильської АЕС. В 2001 році стан її здоров'я критично погіршав і вона звернувся до лікарів, які встановили наявність в неї цілої низки захворювань пов'язаних з виконанням роботи з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. В Україні з 1993 року діє Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (надалі Закон), який визнав військовослужбовців, цивільних, яких через військкомати направляли до зони лиха, інвалідами війни. Одночасно стаття 7 цього Закону визначила, що до інвалідів війни належать особи з числа працівників, які стали інвалідами внаслідок каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини. Виник спір щодо тлумачення змісту цієї статті, який був вирішений Верховною Радою України в 2004 році шляхом внесення змін до Закону, якими були прирівняні до інвалідів війни всі ліквідатори, залучені до формувань Цивільної оборони. Стаття 18 Закону встановила компетенцію Кабінету Міністрів України встановлювати порядок видачі посвідчень і знаків. 12.05.1994 року Кабінетом Міністрів України, на виконання статті 18 прийняте Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затверджене постановою №302. Цим Положенням встановлено порядок та правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни. Пунктом 7 Положення №302 передбачено, що посвідчення інваліда війни видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. Пункт 10 Положення №302 визначає, що: "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Як загальновідомо, нормативними документами Української РСР визначено загальну військову повинність громадян, якою, зокрема, в обов'язковому порядку до формувань Цивільної оборони зараховувалися громадяни УРСР: чоловіки віком від 16 до 60 років та жінки віком від 16 до 55 років, за винятком військовозобов'язаних, що мали мобілізаційні приписи, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, що мали дітей до восьмирічного віку, а також жінок з середньою і вищою медичною освітою, що мали дітей до дворічного віку (інформаційна довідка 3 сторони). Таким чином, вона з моменту отримання відповідачем довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності внаслідок виконання робот з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС має статус інваліда війни та повинна отримати відповідне посвідчення. Вона звернулася за місцем своєї реєстрації до управління праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації з метою отримання посвідчення інваліда війни, але їй було рекомендовано надати довідку невідомої форми про зарахування до формувань Цивільної оборони. 10 лютого 2017 року вона через своїх представників звернулася до Міністерства соціального захисту України, звідкіля її направили до Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації. Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації надав роз'яснення, що не потрібні ніякі додаткові довідки для отримання посвідчення інваліда війни, крім довідки МСЕК. Але відповідач, всупереч статті 19 Конституції України, наполягає на наданні додаткових довідок невстановленої форми, які б задовольнили його уяву про діловодство в формуваннях Цивільної оборони Української РСР в 1986 році. 03.03.2017 року вона подала до Зміївського районного суду Харківської області заяву про встановлення факту того, що вона є інвалідом війни з моменту отримання довідки МСЕК. Суд 09 березня 2017 року відмовив у відкритті провадження у порядку окремого провадження, вказавши, що спір потрібно вирішити у порядку позовного провадження. Належним чином повідомлені особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися. Позивачка Корнієнко Г.А. від позову не відмовилася, подала заяву про проведення судового розгляду справи за її відсутністю, наполягала на задоволенні позову з підстав, викладених у заяві. Також, при вирішенні справи по суті просила суд врахувати наступне. Аварія на 4-му енергоблоці Чорнобильської атомної електростанції 26.04.1986 року є катастрофою планетарного масштабу (ст. 16 Конституції України). В 1986 - 1987 роках всі заходи по ліквідації наслідків значних аварій, техногенних катастроф було покладено виключно на систему Цивільної оборони (розділ 1 Положення про Цивільну оборону СРСР 1976 року та видані на його підставі 29.06.1976 року №91 Настанови з організації та ведення цивільної оборони в міському районі (місті) і на промисловому об'єкті народного господарства, яка була складовою частиною системи загальнодержавної оборони країни в мирний та воєнний час. Відповідно до п. 21 Настанови формування цивільної оборони створюються в мирний час на всіх підприємствах, організаціях, установах, навчальних закладах для ведення рятувальних робіт. В формування зараховуються в обов'язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років за винятком військовозобов'язаних, які мають мобілізаційні приписи, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок, та жінок які мають дітей до 8 років. Відповідно до Настанови з бойового використання формувань цивільної оборони (Штаб цивільної оборони СРСР - 1978 р.) формування цивільної оборони призначені для ліквідації наслідків катастроф та стихійних лих (глава 1 п. 1). Глава ХІІІ цих Настанов присвячена діям формувань служби торгівлі та харчування. П. 268 визначає, що до формувань служби торгівлі та харчування цивільної оборони належать робітники та службовці підприємств громадського харчування, магазинів, баз та складів. Постановою Ради Міністрів СРСР від 25.09.1980 року №883-283 "Про заходи щодо подальшого підвищення безпеки атомних електростанцій" ліквідовані Центри проведення аварійно-рятувальних робіт на атомних електростанціях і їх функції передані виключно формуванням Цивільної оборони на атомних електростанціях. На виконання цієї постанови Ради Міністрів СРСР, Начальник Цивільної оборони СРСР Алтунін А.Т. прийняв Директиву №06 від 06.12.1980 року (ДНГО-06) "Про захист персоналу та населення, яке мешкає в 30-кілометровій зоні на випадок аварії на атомній станції". Ця директива передбачала крім існуючих на АЕС Спеціалізованих воєнізованих формувань ЦО (СВФ) створення невоєнізованих формувань цивільної оборони для ліквідації аварій, їх наслідків, наслідків стихійного лиха в мирний час. Вони укомплектовуються особовим складом, транспортом, технікою, устаткуванням, матеріалами й майном згідно з табелем оснащення відповідно до наказу начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 року №90. У ці формування включається весь персонал станції, крім СВФ, за виключенням інвалідів, вагітних жінок, а також жінок, що мають дітей до восьмирічного віку. Комплектування формувань здійснювалося по виробничому принципу, з урахуванням змін таким чином, щоб робоча зміна станції (енергоблоку, цеху, ділянки, бригади) була окремим формуванням або підрозділом формування. У випадку ліквідації наслідків великих аварій і катастроф або стихійного лиха, на атомній станції створюється група надання екстреної допомоги, яка за спеціальним графіком виконує планову заміну підрозділів всіх формувань, які перевищили допустимі нормативи переопромінювання, з резервів наданих іншими станціями або підприємствами Міненерго СРСР. На виконання ДНГО-06 Міненерго СРСР наказом від 28.05.1981 року № 45с ліквідувало "Центр проведення робот на АС", передало його функції штабу ЦО АС, затвердило положення про СВФ, їх штат та табель, довело до відома керівництва АС ДНГО-06. Листом від 06.12.1982 року №672с Союзатоменерго повідомило директора Чорнобильської АЕС про наказ Міненерго СРСР №45с, про необхідні дії та переведення всього персоналу АС в невоєнізовані формування ЦО в випадку виникнення гіпотетичної аварії. 27.11.1983 року ВПО "Союзатоменерго" Міненерго СРСР спільно з Мінздравом СРСР прийнято "План заходів Чорнобильської АЕС із захисту персоналу та населення", підготований з урахуванням введеного в дію 4 енергоблоку, який дублює лист від 06.12.1982 року №672с Союзатоменерго. Таким чином, на Чорнобильській АЕС починаючи з 26.04.1986 року всі підрозділи, в тому числі и ОРС, в якому працював він, були задіяні в ліквідації наслідків аварії в складі формування торгівлі та харчування Цивільної оборони СРСР. Невоєнізовані формування ЦО створювалися по виробничому принципу і в разі переопромінювання, згідно "Положення про групу надання екстреної допомоги", підрозділи замінювалися на резервні відповідно плану та виробничої необхідності. Потрібно також врахувати, що відповідно до ст. 153 Кодексу законів про працю Української РСР виконання будь-яких цивільних робот в зоні відчуження було заборонено, оскільки санітарними нормами того часу (ОСП-72/80) робота навіть спеціалістам дозволялась при потужності переопромінювання не більше 2,8 мР/годину, в той час як в усій зоні відчуження потужність переопромінювання перевищувала 5 мР/годину. Закінчення ж строків зберігання первинних документів та ліквідація комісії з питань розгляду звернень громадян щодо підтвердження їх участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань ЦО не перебувають у причинно - наслідковому зв'язку з правом позивача на отримання статусу інваліда війни. Оскільки вона була відряджена безпосередньо до ОРСу ЧАЕС в м. Чорнобиль, то вона, як член формування харчування ЦО СРСР прислана на заміну працівнику яка отримала планове переопромінювання, є членом не воєнізованого формування ЦО ОРСу ЧАЕС. Представник відповідача Москалець О.О. подала заяву, в якій просила відмовити у позові та розглянути справу за відсутністю представника відповідача. Начальник управління соціального захисту населення Зміївської РДА Повідерна С.В. до суду надіслала письмові заперечення, в яких вказала, що відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (зі змінами) до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час. До інвалідів війни належать також інваліди з числа: 1) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;...9) осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Відповідно до довідки МСЕК (№056087 від 11.01.2001 року) [PERSON] встановлена 2 група інвалідності внаслідок професійного захворювання, викликаного аварією на ЧАЕС. [PERSON] встановлений статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та Харківською обласною державною адміністрацією їй було видано посвідчення (категорія 1) серія [NUMBER] та вкладка учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС [NUMBER]. [PERSON] звернулася до управління соціального захисту населення з заявою від 20.03.2017 року стосовно встановлення їй статусу інваліда війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Управлінням була надана відповідь від 27.03.2017 року, про те що, згідно з п. 1. ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (зі змінами) до інвалідів війни належать інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами. Відповідно до п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302 (зі змінами), посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Листами Міністерства соціальної політики України надано роз'яснення, відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", що системою цивільної оборони на момент аварії на Чорнобильській АЕС керували штаби цивільної оборони: СРСР, УРСР, обласні, районні, міські. Цивільна оборона у своїй структурі мала військові формування і загони цивільної оборони на підприємствах. Крім того, такі загони чи ланки працювали на різних об'єктах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Всі роботи, які виконувались формуваннями цивільної оборони, регламентувались відповідними розпорядженнями і наказами штабів цивільної оборони. Також управління соціального захисту населення повідомляло [PERSON], що якщо вона має документи, які підтверджують її належність до осіб, прирівняних до інвалідів війни, вона може звернутися до медико-соціальної експертної комісії для винесення відповідного висновку про причину інвалідності. Після цього, для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, їй необхідно звернутися до Центру надання адміністративних послуг, створеного при районній державній адміністрації. Представник третьої особи Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації в судове засідання не заявився. Представник третьої особи Федишин О.І. надіслав до суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутністю представника Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації та письмові пояснення, в яких вказав, що 01 січня 2005 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідно до цих змін (п. 9 ст. 7) особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони і які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, віднесені до інвалідів війни. Оскільки механізм реалізації зазначених положень жодним нормативно-правовим актом не визначено, це призвело до вільного трактування вимог цієї статті Міністерством праці та соціальної політики України. Листами Міністерства надано роз'яснення територіальним підрозділам, що статус інваліда війни встановлюється органами праці та соціального захисту населення на підставі довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також довідки про встановлення інвалідності внаслідок захворювання пов'язаного з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. При цьому жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони. Разом з тим, слід звернути увагу на те, що відповідно до існуючих під час аварії на Чорнобильській АЕС правил з діловодства (Інструкція Держархіву при Раді Міністрів СРСР) розпорядчі документи з питань Цивільної оборони підприємств, установ та організацій не відносились до їх основної діяльності, тому термін їх зберігання складав 3-5 років, після чого вони повинні були знищуватись. Отже, необхідні документи, які підтверджували участь формувань ЦО окремих підприємств, установ, організацій або знищені, або відсутні. Департамент також не володіє архівними документами з цього питання. Протягом тривалого періоду до Департаменту звертаються ліквідатори-інваліди, за вимогою управлінь праці та соціальної політики, для отримання довідки щодо підтвердження їм участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони. При цьому, така вимога надається без попереднього вивчення питання щодо наявності в розпорядженні Департаменту необхідних документів та без погодження з Київською облдержадміністрацією, структурним підрозділом якого є Департамент. Департамент у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, розпорядженнями голови облдержадміністрації, а також Положенням про департамент. В усіх вище перерахованих нормативно-правових актах відсутні правові підстави видачі вищевказаної довідки та відсутні будь-які зобов'язання накопичення та зберігання даної інформації. В архіві Департаменту, під грифом "Обмеження доступу", наявні Розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області з питань ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, видані починаючи з 26 квітня 1986 року. Зазначені розпорядчі документи начальника ЦО Київської області містять прямі вказівки щодо організації заходів Цивільної оборони, завдання з цього приводу всім службам Цивільної оборони Київської області, а також обласним організаціям та установам. При цьому вони не містять відомостей щодо залучення до цих робіт конкретних підприємств та окремих громадян. У відповідності до вимог, чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, в першу чергу Положення про Цивільну оборони СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №1111-1976 року; наказу заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР №90 від 06.06.1975 року (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та №92 від 29.06.1976 року (Настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в рані (сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), Розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986 року, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 року №01, від 30.04.1986 року №02, від 04.05.1986 року №16, від 19.05.1986 року №52 та ін.), Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей. Аналогічні вимоги були зазначені в Законі України "Про Цивільну оборону України" та Положенні про Цивільну оборону України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.1994 № 299. На теперішній час Цивільна оборона регулюється Кодексом цивільного захисту. Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищевикладеного, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Таким чином громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. Судова практика погоджується з цією позицією. В Департаменті наявна достатня кількість судових рішень, якими визнано дії управлінь праці та соціального захисту населення протиправними в частині відмови у встановленні статусу та видачі відповідного посвідчення інваліда війни та зобов'язано зазначені управління встановити заявникам статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення. Також, рішеннями судів встановлено, що листи-роз'яснення міністерства праці та соціальної політики України носять лише інформаційний характер, не мають ознак нормативно-правового акту, а тому не можуть бути використані, як правова підстава, що регулює порядок для прийняття рішення про встановлення статусу інваліда війни. Крім того п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертизи комісії про групу та причину інвалідності. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані сторонами докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Позивачка [PERSON]є громадянкою України, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії, інвалідом ІІ групи, що підтверджується даними відповідного посвідчення серії [NUMBER] та довідкою МСЕК (а. с. 3, 4). Відповідно до наказу ТПП "Енергетик" №166 від 24.09.1986 року [PERSON] для надання допомоги в організації харчування працівникам Чорнобильської АЕС була відряджена в ОРС Чорнобильської АЕС (а. с. 8). Відповідно до табелю робочого часу [PERSON]в період часу з 26.09.1986 року по 30.09.1986 року позивачка Корнієнко Г.А. працювала в УС ЧАЕС ( а.с. 9). На момент аварії на Чорнобильській АЕС позивачка у зв'язку із виконанням трудових обов'язків перебувала безпосередньо у зоні відчуження по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в складі не воєнізованого формування Цивільної оборони ТПП "Енергетик" (а. с. 26, 27, 28). Статтею 46 Конституції України громадянам гарантоване право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційне право, передбачене ст. 46, не може бути обмежене. Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Відповідно до положень законодавства, чинного на час виникнення зазначених правовідносин, а саме - Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого 18.03.1976 Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111 та наказу начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 року №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО СРСР), формування Цивільної оборони, в тому числі - невоєнізовані, створювались на всіх без виключення підприємствах, в установах та організаціях. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідністю з ч. 6 ст. 235 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою надано належні та допустимі докази, сукупність яких вказує на наявність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме того, що на позивачку, яка була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи у 1986 році, поширюється статус ветерана війни. Встановлення вказаного факту для позивачки є необхідним з метою реалізації її прав, які передбачені у разі наявності статусу інваліда війни, що надасть їй можливість отримувати додаткові пільги та компенсації. Встановити зазначений факт іншим шляхом позивачка [PERSON]не має можливості з причин, що зазначені вище у поясненнях представників Управління праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області та Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації. Суд, при вирішенні даного спору застосовує також принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Так, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincovd and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява №32457/05, п.40, від 13 грудня 2007 року та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). Таким чином, заперечення представника відповідача проти позову, які ґрунтуються фактично на неоднаковому тлумаченні різними державними органами порядку підтвердження громадянами статусу відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", не відповідають зазначеним вище конституційним гарантіям права на соціальний захист, а також суперечать сталій практиці Європейського суду з прав людини. За таких обставин, відповідно до обраного позивачкою способу захисту свого права та в межах заявлених вимог, позовна заява [PERSON]є обґрунтованою і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved