Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

09 грудня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «Лізингова компанія "Автофінанс" з позовом, мотивуючи його тим, що він займається сільським господарством, є аграрієм, тож, з метою розширення господарства у нього виникла необхідність у придбанні сільськогосподарської техніки. На придбання трактору без отримання кредиту чи без оформлення платежів у нього не було коштів, тому побачивши у газеті оголошення про можливість придбання у 2014 році сільськогосподарської техніки 2013 року випуску за цінами по курсу 8,5 грн. за 1 долар США, він зателефонував за телефоном, вказаним в оголошенні. Під час телефонної розмови з оператором (менеджером) позивачу повідомили, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» надає можливість придбання клієнтами транспортних засобів, сільськогосподарської техніки, механізмів після сплати 10% від вартості цієї техніки. Позивач виїхав до м.Кременчук Полтавської області, де під час попередніх переговорів менеджер компанії [PERSON] підтвердила усну інформацію, яка надавалася по телефону, підтвердила можливість придбання трактору марки МТЗ моделі 82.1, надала пакет документів для огляду, в якому був договір та додатки до цього договору із графіками та таблицями. Менеджер звернула увагу позивача на пункт договору, в якому було зазначено, що після оплати 10% від вартості трактору-авансового платежу, позивач матиме право на отримання вказаного трактора, але додатково повідомила, що перевага на передачу товару надається тим клієнтам, які разом із сплатою 10% вартості трактора сплатять додаткову суму від вартості трактора, при чому чим більша сума, тим швидше буде передано трактор. На вищезазначених умовах, тепер вже жалкуючи, позивач 22 жовтня 2014 року підписав договір № 01/14-00341 фінансового лізингу та три додатки до нього, а також сплатив 28000грн. на оплату авансового платежу- 10% вартості трактору і додатково сплатив 22000грн. на «пришвидшення отримання трактору», як було домовлено під час попередніх переговорів, що підтверджується квитанцією № N15 XY38832 на суму 28000грн. та квитанцією № N15XY38799 на суму 22000грн., копії яких долучені до позовної заяви. Коли позивач через декілька днів зателефонував відповідачу з метою з'ясування дати передачі йому трактора, який є предметом договору, то йому порадили детально ознайомитися із умовами договору, укладеного 22.10.2014 року та повідомили, що відповідно до вказаного договору ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» передасть трактор у строк 120 днів після сплати позивачем авансового платежу- 50% від вартості трактора, комісії за організацію та оформлення даного договору- 10% від вартості предмета лізингу, а також комісії за передачу предмета лізингу-3% від вартості трактору. Та повідомили, що комісія за організацію та оформлення договору ним сплачена у розмірі 28000грн., та частково сплачено авансовий платіж у розмірі 22 000грн. Таким чином, для передачі позивачу предмета лізингу йому необхідно сплатити 118000грн.- залишок авансового платежу та 8400грн.- комісії за передачу предмета лізингу. Ознайомившись з договором, позивач зрозумів, що його ввели в оману, оскільки під час попередніх переговорів взагалі нічого не обговорювалося про різного роду комісії- сумарно 13% від вартості трактора та авансовий платіж у розмірі 50% від вартості трактора- під час попередніх переговорів позивача запевняли, що розмір авансового платежу був зазначений і в примірниках договору, який йому давала менеджер відповідача для ознайомлення під час попередніх переговорів. Таким чином, при підписанні договору представник відповідача ввів позивача в оману, запевняючи, що трактор позивав отримає після сплати 10% від вартості предмета лізингу. На виконання умов договору позивач сплатив 50000 грн., що є значно більше, ніж 10%, однак товариство відмовилося передати йому тратор, з посиланням на те, що предмет договорк передається в користування та володіння лізингоодержувача після сплати ним 50% його вартості, що становить 140000грн., а сплачена позивачем сума в розмірі 28000грн.- є комісією за організацію та оформлення договору, тбто фактично є коштами представника товариства за залучення ним клієнта для укладення договору. Посилаючись на викладене, просить постановити рішення, яким на підставі ст. ст. 216, 808 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг» визнати недійсним договір фінансового лізингу від 22 жовтня 2014 року № 01/14-00341 та стягнути з ТОВ "ЛК "Автофінанс" на свою користь 22000 грн. авансового платежу, 28000 грн. комісії за організацію договору, та 2000грн. за надання правової допомоги. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила визнати недійсним договір фінансового лізингу на підставі ст. ст.203,216,808 ЦК України та стягнути з відповідача 22000 грн. авансового платежу, 28000 грн. комісії за організацію договору, та 2000 грн. за надання правової допомоги. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс",- у судове засідання не з'явився, був належним чином сповіщений про день, час та місце розгляду справи, але про поважність причини неявки в судове засідання не повідомив, тому суд, за згодою представника позивача, постановляє заочне рішення. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 22 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс",(Відповідач), в особі представника [PERSON] і [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00341,(Договір), відповідно до умов якого Відповідач- Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор МТЗ моделі 82.1 у власність та передати Предмет Лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Предметом договору є трактор марки МТЗ моделі82.1 вартістю 280000грн.(а.с.7-16). На підставі вищевказаного договору [PERSON] було сплачено Відповідачу комісію за організацію та оформлення договору фінансового лізингу в розмірі 10% від вартості трактора, що становить суму 28000грн. та підтверджується квитанцією АТ «Райффайзен Банк Аваль» № N15 XY38832 від 22.10.2014 року . (а.с.17). Згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Пунктом 1.7 визначено, що предмет Договору передається в користуванння лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу ( 50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізину (3% від вартості предмета лізингу). Згідно п.2.1 Договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору. Відповідно до п.2.2 Договору, строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу і в останню дату платежу, зазначено у додатку №2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Пнктом 8.2.1 Договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі «Комісія за організацію»), яка розраховується як: Комісія за організацію, яка визначена у Додатку №1 до даного Договору та становить 10% від вартості предмету лізингу, б) Авансу Ціни Предмета Лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у Додатку №1 до даного Договору та становить 50% від вартості предмета лізингу, в) Комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізинга визначений в Додатку №1 до даного договору та становить 3% від вартості предмету лізингу. Згідно з п. 8.2.3 Договору [PERSON] зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з : відшкодування частини вартості предмета лізингу, сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу, сплати комісії(маржі) за супроводження договору. Пунктом 9.1 Договору передбачено право лізингоодержувача при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків, придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним Договором купівлі-продажу. Розділом 10 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» (пункти 10.1-10.12), встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмету лізингу. Згідно п. 10.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Згідно з квитанцією від 22.10.2014 року № N15 XY38832, [PERSON] на виконання у мов даного договору сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс",- 28000грн.- комісії за організацію та оформлення договору фінансового лізингу та 22000грн.-авансового платежу.(а.с.17). Відповідно до ч. 2 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. У відповідності з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. В силу ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. У відповідності з ч. ч. 1, 2, п. п. 4, 7, 10 ч. 3, ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 3 абз. 1, абз. 2 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Судом встановлено, що умови п.1.4 Договору про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, - суперечать вимогам ч.1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Пунктом 10.11 розділу 10 Договору встановлено жорстку односторонню відповідальність позивача - лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3,6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст. 7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору. Такі порушення призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін і в силу положень частин 1,2, п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими для [PERSON] та відповідно до ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Однак визнання їх недійсними зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень Договору, тому суд відповідно до положень, визначених в ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.203, ч.3 ст.215 ЦК України,- визнає недійсним оспорюваний Договір в цілому. Відповідно з вищенаведеного, суд вважає обгрунтованою вимогу позивача про визнання договору недійсним. На підставі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму комісії за організацію договору в розмірі 28000грн. та 22000 грн. авансового платежу. А щодо стягнення з відповідача судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 2000грн., суд вважає необхідним відмовити у зв'язку з тим, що представником позивача на було надано оригіналу квитанції про оплату за надання правової допомоги. На підставі ст.88 ЦПК України та ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» суд стягує з відповідача на користь державного бюджету судовий збір у сумі 500грн.

Outcome: partial