Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість - 247097,17 гривень та стягнути судові витрати по справі. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" позовні вимоги мотивує тим, що у зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №379, укладеним 07.08.2007 року із ПАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком», у нього виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути. Позивач відповідно до умов укладеного договору про відступлення право вимоги від 17.12.2012 року є правонаступником банку за вимогами з повернення кредиту, просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість в розмірі 247097,17 грн. Заочним рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2016 року у справі №350/599/16-ц, номер провадження 2/350/447/2016, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до [PERSON] був задоволений в повному обсязі. Даним рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача 247097,17 грн. заборгованості та 3706,46 грн. судових витрат по справі. Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2021 року заява представника відповідача адвоката Долинки О.А. про перегляд заочного рішення від 09 червня 2016 року у справі №350/599/16-ц задоволена, заочне рішення від 09.06.2016 у справі №350/599/16-ц, номер провадження 2/350/447/2016 скасоване, а справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. 19 серпня 2021 року представником відповідача до суду поданий відзив на позов, в якому він просить в позові відмовити повністю, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості, а також на нікчемність умов кредитного договору про право кредитодавця нараховувати комісію за кредитом і обов`язку позичальника її сплачувати. Представник позивача у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує. Представник відповідача подав до суду заяву про слухання справи без його і відповідача участі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що 07 серпня 2007 року між відповідачем і Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) укладений кредитний договір №379 (а.с.25). Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору банк надав відповідачу кредит в сумі 8700,00 доларів США на умовах, передбачених договором. Пунктом 2.2. кредитного договору визначено, що за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 10% річних. Кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним визначено 03 серпня 2012 року, що передбачено пунктом 2.3. кредитного договору. Зі змісту пункту 2.4. кредитного договору і графіку погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору) вбачається, що відповідач зобов`язався здійснювати повернення кредиту і процентів за ним щомісячними платежами в розмірі 145,00 доларів США, останній з яких мав бути здійснений 03 серпня 2012 року. Пункт 5.3.3. кредитного договору визначив можливість банку відступити право вимоги за цим Договором за наступним повідомленням Позичальника протягом 5 днів з моменту укладення договору з цього приводу про особу нового кредитора. Прав вимоги за кредитним договором №379, укладеним 07 серпня 2007 року між відповідачем і Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) позивач набув на підставі договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року (а.с.18-24). Пунктом 6.1. договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, укладеного із ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", копія якого додана позивачем до позову, визначено, що враховуючи вимоги чинного законодавства щодо повідомлення первісним кредитором позичальників про здійснення відступлення прав вимоги на користь іншої особи та необхідність новому кредитору повідомити позичальників про виконання грошових вимог шляхом перерахування коштів на нові банківські реквізити, сторони домовились здійснити розсилку повідомлень кожному позичальнику про відступлення прав вимоги за формою, затвердженою додатком №4 та повідомлення про нові банківські реквізити спільними зусиллями. Для цього новий кредитор здійснює підготовку (заповнення, друк) повідомлень для позичальника та передає їх для належного оформлення первісному кредитору, який протягом 3 банківських днів повинен забезпечити належне оформлення кожного повідомлення для позичальника , шляхом його підписання уповноваженою на це особою(ми) та проставити відбиток печатки, а також надає новому кредитору документи, які підтверджують повноваження уповноважених осіб первісного кредитора, що здійснюють підписання повідомлень. Заповнення адреси позичальників та подальше поштове відправлення здійснює третя особа, з якою новий кредитор укладає договір на надання відповідних послуг. Однак, як встановлено судом під час вивчення матеріалів справи, позивачем не надано будь-яких доказів повідомлення відповідача про заміну кредитора. При цьому, суд наголошує, що боржник вважається належним чином повідомленим про заміну кредитора у зобов`язанні тільки в тому разі, коли банком не лише направлено на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. Отже, з урахуванням тієї обставини, що позивач не надав суду доказів повідомлення позивача про факт заміни кредитора у зобов`язанні, суд приходить до висновку про порушення банком своїх зобов`язань в частині належного повідомлення Боржника про заміну кредитора. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з положеннями ч.2 ст.516 ЦК України та ч.2 ст.517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За приписамист.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 628, 629 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Відповідно до частини другої статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Спосіб і порядок погашення кредиту був встановлений пунктами 3.3., 3.4., 5.2.1. кредитного договору і надавав можливість позичальнику сплачувати відповідні кошти шляхом безготівкового перерахування або шляхом внесення готівки у касу на позичковий рахунок № [NUMBER] , відкритий банком в філії "Відділення Промінвестбанку в м. Івано-Франківськ". Натомість, заміна кредитора у зобов`язанні потягнула за собою фактичну зміну вказаних пунктів (умов) кредитного договору в частині реквізитів для повернення коштів. Пунктам 7.4. кредитного договору встановлено, що всі зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін у письмовій формі шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень, що є невід`ємною частиною даного договору. Разом з цим, в порушення вказаних умов кредитного договору, позивач не лише не уклав з відповідачем додаткових договорів, а й не повідомив його в установлений договором спосіб про зміну умов (пунктів) договору стосовно реквізитів для сплати коштів. Отже, приймаючи до уваги викладене вище, суд вважає, що недотримання позивачем та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" умов кредитного договору створило перешкоди відповідачу у виконанні взятих ним зобов`язань за цим договором. Позивачу з 17 грудня 2012 року було відомо про наявність заборгованості у відповідача за кредитом, що також доводить наявний розрахунок заборгованості, його початок датується 17.12.2012 року (а.с.41-42). Разом з цим, пунктом 7.1. кредитного договору визначено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору. Цим самим сторони окремо строк договору не визначили, але погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Сторони кредитного договору строку договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, матеріалами справи підтверджується, що 07 серпня 2007 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком до 3 серпня 2012 року включно, кредитні кошти у розмірі 8700,00 доларів США, які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 10 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві кожного місяця кошти у сумі 145,00 доларів США (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними щомісячними платежами до 03 серпня 2012 року включно. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 03 серпня 2012 року включно. Тобто, у межах строку кредитування до 03 серпня 2012 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 04 серпня 2012 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє право нарахування процентів за користування кредитом після 04.08.2012 року. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісяця впродовж строку кредитування до 03.08.2012 року включно, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Тобто, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12, від 17.02.2021 р. у справі №383/869/14, від 10.02.2021 р. у справі №331/3410/16-ц, від 30.06.2020 р. у справі №717/1223/17-ц. Позовна заява надійшла до суду 17 травня 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності 03 серпня 2015 року, як щодо останнього щомісячного платежу, який мав бути здійснений 03 серпня 2012 року, так і спливу трьох років з моменту набуття позивачем 17 грудня 2012 року прав вимоги за кредитом до відповідача. Враховуючи, що відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, то суд приходить до висновку, про пропуск позивачем строку позовної давності за заявленими вимогами. Обставин, які б об`єктивно перешкоджали позивачу звернутись до суду з відповідним позовом, судом не встановлено. Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, в задоволенні позову суд відмовляє повністю, то судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed