Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона з 01.04.2007 року знаходилась в трудових відносинах з КП»Житловий сервіс"Рубіжанської міської ради ,працювала на посаді головного бухгалтера .11.10.2013 року звільнилася за власним бажанням в зв"язку з порушенням коллективного договору з боку відповідача. В порушення ст.116 КЗпП України відповідач не здійснив виплату всіх сум, які належали їй в день звільнення. 07.03.2014 року відбувся фактичний розрахунок і ВДВС закінчив виконавче провадження.Час затримки виплати з боку відповідача складає 147 днів з 11.10.2013 року по 07.03.2014 року. Вона зверталася через свого представника до відповідача з вимогою надати довідку про середній заробіток для підготоки позову до суду ,але відповідач такої довідки не надав.Для розрахунку середнього заробітку вона змушена брати дані ,які надав відповідач в довідці № 43 від 11.10.2013 року про середню заробітну плату(для розрахунку виплат на випадок безробіття).Згідно цієї довідки її середній заробіток складав 184,67 грн.отже середній заробіток за час затримки розрахунку складає 27146 ,49 грн(184,67 грн. Х 147 днів = 21606,39 грн.)В зв"язку з грубим порушенням законодавства з боку відповідача їй заподіяна моральна шкода.яка полягає в діях відповідача,який не виплатив їй всі належні при звільненні суми ,поставив її в скрутний фінансовий стан .Вона була вимушена принижувати свою гідність та позичати гроші,порушився її сон і вона стала нервозною.Моральна шкода складає 5724 ,77 грн,що дорівнює середньому заробітку за місяць.Просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27146 грн., та моральну шкоду в сумі 5724,77 грн. У судовому засіданні позивач,її представник зменшили позовні вимоги ,просили стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 140 календарних днів у сумі 25853 грн., та моральну шкоду в сумі 5724,77 грн. Надали аналогічні пояснення по суті позову. Представник відповідача Комунального підприємства "Житловий сервіс "Рубіжанської міської ради Луганської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав.Пояснив,що дійсно позивачу не були виплачені всі суми ,що належали їй при звільненні .Остаточний розрахунок з нею було проведено 28.02.2014 року .Для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку встановлений тримісячний строк , перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.Отже позивач мала право звертатися до суду з позовом в період з 01 березня 2014 року по 01 черевня 2014 року .Але даний позов було подано до суду 18.06.2014 року .Поважних причин пропуску строку звернення до суду позивач не навела.Отже в позові необхідно відмовити з цих підстав. Суд,заслухавши сторони, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01.04.2007 року до 11.10.2013 року(трудова книжка-а.с.6 зв.) Остаточний розрахунок з позивачем по виплаті сум,які належали їй при звільненні був проведений 28.02.2014 року,що підтверджується розрахунком за зведеним виконавчим провадженням № 32576512 від 15.03.2014 року (а.с. 35) та не оспорюється сторонами. Даний позов до суду позивачем подано 18.06.2014 року. В судовому засіданні ,при вирішенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності ,представник позивача зазначив,що він не вважає,що строк звернення до суду був пропущений , а тому він не підлягає поновленню .При цьому представник позивача посилався на практику Європейського Суду з прав людини,а саме : на рішення Європейського Суду з прав людини від 04.10.2010 року по справі"Меньшакова проти України" в якому ,на його думку зазначено,що для звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку строків не встановлено. Крім того,вважає,що аналогічна позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013,справа № 9-рп/2013. Вважає,що середній заробіток за час затримки розрахунку є складовою заробітної плати ,отже строки звернення до суду з цією вимогою необмежені. Крім того,представник позивача зазначив,що якби строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і був встановлений ,то застосовувати його в даному випадку неможливо оскільки позивачу не було надано відповідачем на запит її представника довідку про середній заробіток для підготовки до суду позову і тому вона не могла звернутися до суду в тримісячний строк з дня остаточного розрахунку. Суд не бере до уваги пояснення представника позивача про те,що позивач не пропустила строк звернення до суду з наступних підстав. В рішенні Конституційного Суду України 15.10.2013,справа № 9-рп/2013 на яке посилається представник позивача вказано,що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Отже посилання на це рішення є безпідставним оскільки воно стосується позовів про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітної плати і тому застосовувати зазначене рішення Конституційного Суду України при розгляді даного спору неможливо. В рішенні Європейського Суду з прав людини по справі"Меньшакова проти України" відсутнє посилання на те,що строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є необмеженим . Але,суд бере до уваги ,що в п.58 ,п.66 зазначеного рішення вказано,що Європейський Суд з прав людини не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам та має обмежену компетенцію щодо тлумачення національних процесуальних правил та, в принципі, він не може підміняти висновки національних судів своїми. Таким чином,суд вважає,що оскільки з позивачем був проведений остаточний розрахунок 28.02.2014 року ,то вона мала права звернутися з позовом до суду з 01.03.2014 року по 01.06.2014 року. Посилання на те,що в позивача не було довідки про середній заробіток і вона зверталася за нею до відповідача ,суд до уваги не бере оскільки чинним законодавством не передбачено переривання строку звернення до суду шляхом направлення запитів до підприємства. Нормами статті 233 КЗпП України закріплено право працівника звертатися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.Крім того ,не одержавши витребовану довідку ,позивач звернулася до суду з довідкою № 43 від 11.10.2013 року,яка в неї була з часу звільнення. До того ж ,суд вважає,що позивач,працюючи головним бухгалтером підприємства,була безперечно обізнана про порядок обчислення середньої заробітної плати та мала відомості про розмір своєї заробітної плати для здій снення розрахунку. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно норм ч. 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Рішенням Конституційного суду 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Крім того, з абзацу 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Таким чином,суд вважає,що позов є обгрунтованим і позивач дійсно має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ,але нею пропущено тримісячний строк звернення до суду . Клопотань про поновлення строку позивач і представник позивача не надавали оскільки вважають,що строк не пропущено.Судом не встановлено поважних причин пропуску строку. При таких обставинах.суд приходить до висновку,що позов не підлягає задоволенню в зв"язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed