Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] предявила зазначений позов до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в рамках примусового виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина Кривов?язова [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини усіх видів доходів, державним виконавцем Кулебою В.О. 19 липня 2013 року складено акт про арешт майна боржника, а також винесена постанова про накладення арешту на квартиру [ADDRESS], що є власністю позивача і що державним виконавцем проігноровано, як і не взято до уваги, що позивач сплачує заборгованість за вказаним судовим рішенням за свого сина боржника [PERSON], тому позивач просила суд визнати дії та рішення державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] незаконними та скасувати акт про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 липня 2013 року; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] і вивільнити її з-під арешту. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року провадження у даній цивільній справі в частині вимог про визнання дій та рішень державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] незаконними та скасування акту про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 липня 2013 року закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позові підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, заперечуючи тим, що державним виконавцем в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-2026/11 про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] вжито заходів до забезпечення виконання рішення та у зв?язку з відсутністю іншого майна у боржника окрім нерухомого, накладено арешт на належну йому ? частину квартири [ADDRESS] з метою задоволення вимог стягувача за рахунок цього майна, а не майна позивача, тому порушень вимог чинного законодавства державним виконавцем не допускалось, а підстави для визнання права власності на квартиру в цілому за позивачем відсутні, у зв?язку з чим представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позву заперечувала тим, що арешт накладено на майно боржника [PERSON], а не на майно позивача, з метою забезпечення виконання аліментних зобов?язань за якими у [PERSON]В, виник борг, який він не сплачує, ухиляючись від виконання судового рішення, тому просила в задоволенні позові відмовити. Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, явку представника не забезпечив, у поданій заяві клопотав про розгляд справи у його відсутності, що відповідно до вимог ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши доводи позивача в межах заявлених вимог, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Так, судом встановлено, що в провадженні державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ перебуває виконавче провадження № 28755144 з примусового виконання виконавчого листа №2-2026/11, виданого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 01 червня 2011 року на виконання рішення цього ж суду від 28 квітня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 28 лютого 2011 року до повноліття дитини (а.с.66). 23 червня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 28755144 (а.с.67) та в ході подальшого виконання встановлено, що грошові кошти та рухоме майно, належне боржнику відсутнє. Також встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане виконкомом міської Ради народних депутатів 17 квітня 201 року за розпорядженням від 17 квітня 2001 року №5/71-2001 (а.с.17-18), [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності, та в КП «ДМБТІ» ДОР за [PERSON] зареєстровано право власності на ? частку вказаної квартири, про що свідчать відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 22 листопада 2012 року №20/6795 та від 07 квітня 2014 року №7259 (а.с.72-73, 77, 70). Постановою державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 02 листопада 2011 року в поряд ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.81, 82). 12 червня 2013 року державним виконавцем Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, за якою накладено арешт на все майно боржника [PERSON] та заборонено його відчуження в межах суми звернення стягнення 18619,38 грн. (а.с.68-зворот), яка виконана, про що свідчить інформаційна довідка з Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 17 червня 2013 року (а.с.87-88). 19 липня 2013 року тим самим державним виконавцем за участю понятих, у присутності стягувача і представника філії 04 ПП «Нива-ВШ» складено акт опису й арешту майна боржника ? частини 2-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] на 9 поверсі (а.с.69-69-зворот). Постановою державного виконавця від 22 липня 2013 року призначено експерта, суб?єкта оціночної діяльності суб?єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні та 26 червня 2015 року складено висновок про вартість ? частини вказаної спірної квартири (а.с.94), після чого начальником Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ складена заявка на реалізацію арештованого майна саме ? частини вказаної квартири (а.с.116). Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" роз'яснив, що за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Разом з тим, як встановлено судом, арешт державним виконавцем постановами від 02 листопада 2011 року та від 12 червня 2013 року в рамках виконавчого провадження № 28755144, де позивач не є стороною (ні стягувачем, ні боржником), накладений лише на ? частку квартири [ADDRESS], що належить боржнику [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 2001 року та зареєстровано за ним в КП «ДМБТІ» ДОР, та частка позивача ? - у праві власності на цю квартиру під арештом та забороною відчуження не перебуває. При цьому, належить відзначити, що свідоцтво про право власності на житло, видане виконкомом міської Ради народних депутатів 17 квітня 201 року за розпорядженням від 17 квітня 2001 року №5/71-2001, позивачем не оспорювалось, вимог про його недійсність не заявлялось, і донині останнє є чинним як підстава виникнення права спільної приватної власності і позивача, і третьої особи [PERSON], тому правові підстави визнавати право власності на вказану квартиру в цілому виключно за позивачем за встановлених обставин відсутні. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідачами у справах про виключення з опису майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване, про що роз?яснював Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови "Про судову практику в справах про виключення майна з опису". Між тим, позивач будь-яких вимог до боржника у виконавчому провадженні [PERSON] не заявляла, роз?ясненими їй судом правами в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України правами не скористалася, відповідно до ст.33 ЦПК України клопотань не заявляла, заперечуючи проти зміни судом складу осіб у справі, розпоряджаючись відповідно до ст. 11 ЦПК своїми процесуальними правами на власний розсуд. Доводи позивача про те, що вона виконує за свого сина [PERSON] судове рішення про стягнення аліментів та сплачує заборгованість, про що пред?явила квитанції (а.с.19), не спростовують висновків суду про правомірність накладення державним виконавцем арешту на частину квартири, що належить боржнику [PERSON] в порядку виконання судового рішення, оскільки донині заборгованість боржником не погашена, останній ухиляється від виконання аліментних зобов?зань, що встановлено вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2014 року, а позивач не ані стороною у вказаному виконавчому провадженні, ані власником, володільцем чи розпорядником майна боржника. Відтак, оцінивши зібрані у справі докази на належність, допустимість достовірність, кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозвязку у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на квартиру і звільнення її з-під арешту відсутні, тому у позові належить відмовити. За правилами ст. 88 ЦПК України з огляду на результат розгляду справи судові витрати належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed