Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в котрому зазначено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) б/н від 02.09.2014 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 16 731,02 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами. Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил додаються до позовної заяви. При укладенні Кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов і правил Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи невиконаних зобов`язань перед Банком. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.В зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 20.08.2019 року має заборгованість у загальному розмірі 62 355,20 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 14 892,56 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 12 867,87 грн., заборгованості за пенею та комісією - 32 167,80 грн., штрафом відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. На даний час відповідачка продовжує ухилятися від виконання зобов`язань та заборгованості не погашає, в зв`язку з чим просив стягнути з неї на користь банку вищевказану заборгованість та судовий збір. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, в заяві до суду просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про день та час розгляду справи, належним чином повідомлена. Відзиву щодо позову та клопотань до суду не направила, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідачки на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов необхідно частково задовольнити. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 02.09.2014 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 16 731,02 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 5, 31-32). Як вбачається зі змісту Генеральної угоди відповідач приєднався до Умов та правил надання кредитних корток, отримав кредит в розмірі 16 731,02 грн. на строк 24 місяці з 02.09.2014 року по 30.09.2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані строки. Згідно п. 2.2 Генеральної угоди заборгованість відповідачки починаючи з 32 дня вважається простроченою. При порушенні позичальником вказаних строків, останній сплачує банку штраф в розмірі 2 426,97 грн. (а.с. 6-30, 34-38). З розрахунку заборгованості (а.с. 4) вбачається, що відповідачка в період з 13.10.2014 року по 24.12.2014 року здіснювала погашення виниклої заборгованості, проте потім не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Генеральної угоди. Станом на 20.08.2019 року за відповідачкою по Генеральній угоді про реструктуризацію боргу з ПАТ КБ «ПриватБанк», рахується заборгованість на загальну суму 62 355,20 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 14 892,56 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 12 867,87 грн., заборгованості за пенею та комісією - 32 167,80 грн., штрафом відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ульянов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів на встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, відповідачка погодилася реструктуризувати виниклу у неї заборгованість за кредитним договором шляхом підписання Генеральної угоди між нею та АТ КБ "ПриватБанк", в наслідок чого їй було зменшено розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику креда, а саме: проценти на 899,69 грн, комісію на 159,05 грн., пеню на 0,00 грн., штраф на 1 368,23 грн.. Таким чином між відповідачкою та позивачем укладено Генеральну угоду на заборгованість відповідачки в розмірі 16 731,02 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,5 % на рік. За умовами укладеної Угоди, відповідач зобов`язувався мати на будь якому рахунку відкритому в АТ КБ "Приват Банк" на день підписання угоди суму в розмірі 1 500,00 грн., а також щомісячно в строк до 30.09.2016 року вносити на рахунок банку платіж на суму 837,22 грн.. Внаслідок невиконання відповідачкою умов Генеральної угоди у неї утворилась заборгованість в розмірі 62 355,20 грн.. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідна правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові №6-2003ці 15 від 23 жовтня 2015 року. Так, з врахуванням викладеного до задоволення підлягають вимоги позивача щодо стягнення із відповідачки на його користь заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14 892,56 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 12 867,87 грн., 2 426,97 грн. - штрафу у відповідності до п. 2.2 Генеральної угоди, а всього 30 187,40 грн., а також 845,24 грн. судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України. В задоволенні решти позовних вимог позивачеві необхідно відмовити за безпідставністю, з врахуванням вище викладеного.

Outcome: partial