Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

у квітні 2019 року [PERSON] звернулася у суд з позовом про визнання правочинів недійсними, визнання недійсним пункту іпотечного договору щодо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 21 листопада 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір про відкриття кредитної лінії за № 50-06-Ил/02, відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 10 5000,00 дол. США зі сплатою відсоткової ставки 15 % річних. 21 листопада 2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань та повернення кредитних ресурсів за вказаним кредитним договором між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» ы [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 3738, відповідно до умов якого позивач передала іпотекодержателю в іпотеку квартиру під номером [ADDRESS] . 22 березня 2019 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, в тому числі і за вказаним іпотечним договором, відповідно до умов якого ТОВ «Росвен Інвест Україна» набув права первісного Іпотекодержателя, у порядку, визначеному договором іпотеки, задоволення всіх вимог. Позивач зазначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов"язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Проте, відповідно до чинного законодавства застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, передбаченим розділом ІІ книги п"ятої ЦК України. Тільки при дотриманні цих умов іпотекодердатель має право задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень". На думку позивача, застереження, зазначене в п. 11.3 іпотечного договору від 21 листопада 2006 року, не містить перелічених умов. Укладений між ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит" та ТОВ "Росвен Інвест Україна" договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 22 березня 2019 року, на думку позивача, суперечить ст. 1078 ЦК України та відповідно ст. 228 ЦК України, тому є нікчемним правочином, оскільки порушує публічний порядок. Згідно інформаційної довідки № 162754976 від 09 квітня 2019 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна іпотекодержателем за іпотечним договором від 21 листопада 2006 року є ТОВ "Росвен Інвест Україна". Позивач заперечує проти позасудового врегулювання спору на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в задоволення своїх вимог за основним зобов"язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За таких підстав, позивач просив: -визнати недійсним договір за № б/н про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 22 березня 2019 року, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», -визнати недійсним пункт 11.3 іпотечного договору б/н від 21 листопада 2006 року, укладеногл між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] , щодо застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя в позасудовому порядку, щодо квартири під номером [ADDRESS] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року дану справу передано для розгляду за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. (а.с. 59) Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. (а.с. 67) Відповідачі відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом встановлено, що 21 листопада 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір про відкриття кредитної лінії за № 50-06-Ил/02, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 105 000,00 дол. США зі сплатою відсоткової ставки 15 % річних. (а.с. 10) 21 листопада 2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань та повернення кредитних ресурсів за кредитним договором між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено іпотечний договір за № б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., відповідно до умов якого позивач передав Іпотекодержателю в іпотеку квартиру під номером [ADDRESS] . (а.с.13) 22 березня 2019 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюк Л.В., в тому числі і за вказаним іпотечним договором, відповідно до умов якого ТОВ «Росвен Інвест Україна» набув права первісного іпотекодержателя, у порядку, визначеному договором іпотеки, задоволення всіх вимог. Права вимоги переходить до нового Іпотекодержателя в обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. Згідно інформаційної довідки № 162754976 від 09 квітня 2019 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна іпотекодержателем за іпотечним договором від 21 листопада 2006 року є ТОВ "Росвен Інвест Україна". Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів. У підпункті «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи. Зазначена Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб`єктом підприємницької діяльності. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року (справа №6-301цс15). Під час розгляду справи позивач не довів, що договір відступлення прав вимоги від 22 березня 2019 року є договором факторингу чи таким, що порушує публічний порядок, тобто був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ст. 228 ЦК України). Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідно фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Отже, розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні. Пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352, а отже посилання позивача на зазначений нормативний акт є безпідставним. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не довела порушення її прав відповідачами під час укладення договору про відступлення права вимоги, оскільки вказаним договором її обов`язки за кредитним договором не збільшено. До відповідача ТОВ «Росвен Інвест Україна» лише перейшло право вимоги за зобов`язаннями, які підлягали виконанню боржником перед позикодавцем. Також позивач просить визнати недійсним п. 11.3 іпотечного договору від 21 листопада 2006 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., щодо застереження в позасудовому порядку щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 11.3 вказаного іпотечного договору згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в п. 11.3.1 та п. 11.3.2 іпотечного договору, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги одним із наступних способів: - п. 11.3.1 - здійснити задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов"язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку"; - п. 11.3.2 - продажем іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України "Про іпотеку". При останньому випадку, іпотекодержатель зобов"язаний в 30 днів до моменту укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти даний договір. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем, іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки предмета іпотеки. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до умов цього договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на предмет іпотеки. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону України "Про іпотеку" визначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Позивач посилався на п. 11.3, вважаючи його таким, що не відповідає нормам законодавства. Проте, відповідно до пункту 11.3., він передбачає отримання Іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі- продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України „Про іпотеку". Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. За статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором, або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 11.3 передбачено отримання Іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України „Про іпотеку", тобто у порядку статті 36 Закону України «Про іпотеку». Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаній судом недійсним. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зважаючи на викладене, в задоволенні позову необхіно відмовити.

Outcome: dismissed