Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору №01/14-00175 від 15 жовтня 2014 року фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди. В ході розгляду даної цивільної справи позивач уточнив позовні вимоги та відмовився від позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що 15 жовтня 2014 року він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу №01/14-00175, предметом якого, згідно п. 1.1. даного договору є трактор «ДонгФенг», модель 244. Передувало укладенню договору, звернення у регіональний офіс компанії ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», яка пропонувала продаж трактора «ДонгФенг», модель 244 за 60 000 гривень, згідно оголошення, яке ним було знайдено в мережі «Інтернет». У регіональному офісі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» з представником за довіреністю №100 від 13 серпня 2014 року [PERSON] була досягнута усна домовленість про купівлю ним даного трактора. Йому запропонували здійснити авансовий платіж у розмірі 15 000 гривень. Решту суми 45 000 гривень він повинен був доплатити після доставки підприємством трактора за місцем мого проживання, яка за словами консультанта мала відбутися через 3-4 робочих дні. Консультант запропонувала здійснити авансовий платіж протягом часу, необхідного їй, для належного оформлення відповідних документів. І тільки після оплати авансового платежу, йому дали можливість підписати даний Договір. 15 жовтня 2014 року він сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» авансовий платіж в розмірі 15 000 грн., згідно умов договору №01/14-00175 (квитанція від 15 жовтня 2014 року, номер чека 151020141153О6). Втім, з боку ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» виконання умов Договору не відбулось. В подальшому, при детальному вивчені договору він усвідомив, що помилявся щодо правової природи укладення вказаного договору, та настання тих наслідків, які можуть виникнути, в порівнянні з тими, які він очікував, оскільки відповідач не надав йому повну, достовірну та доступну інформацію відносно предмету та умов договору. Також відповідачем не було надано додатку №1 та №2 до Договору, які є невід'ємною частиною Договору. Таким чином, його як сторону договору було введено в оману, оскільки, не було передано трактор, на який він очікував. [PERSON] того, даний договір укладений між ними не був нотаріально посвідченим. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав й дав пояснення аналогічні змісту поданої заяви. Додатково пояснив, що в 2014 році маючи намір придбати трактор, він в мережі «інтернет» знайшов «Лізингову компанію «Автофінанс». 15.10.2014 року в м.Луцьк, перебуваючи в офісі даної компанії він уклав договір фінансового лізингу №01/14-00175 та оплатив у відділенні «Приват Банку» перший внесок у розмірі 15 тис.грн. Іншу частину коштів в сумі 45 тис. грн. він мав оплатити після отримання трактора. Однак трактора він так і не отримав. Відповідач в судове засідання не зявився повторно, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача на підтримку доводів позовної заяви й перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних міркувань. Судом встановлено, що 15 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] "Лізингова компанія "Автофінанс" укладено договір фінансового лізингу №01/14-00175, предметом якого є трактор «ДонгФенг» (а.с.4-11). Позивач сплатив перший внесок вартості предмета лізингу в сумі 15000 грн. (а.с.13). Договір зі сторони лізингодавця підписано представником за довіреністю [PERSON], яка діє на підставі довіреності №100 від 13 серпня 2014 року та зі сторони лізингоодержувача [PERSON], як фізичної особи. Враховуючи те, що згідно п.1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувача, то суд приходить до висновку, що він є непрямим лізингом, який може бути виключно консенсуальним. Договір лізингу віднесений Цивільним кодексом до різновидів договору майнового найму, але лізингові відносини в Україні регулюються спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вивчивши договір укладений між сторонами у справі, судом встановлено, що він не містить конкретних визначень щодо розміру щомісячних лізингових платежів, не вказано в кого саме лізингодавець придбає трактор, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу. Вище перелічені умови є обов'язковими, але в самому договорі вони відсутні. [PERSON] того, ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи те, що [PERSON], як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Судом встановлено, що договір від 15 жовтня 2014 року нотаріально не посвідчувався. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу укладений між сторонами є нікчемним з підстав, визначених положеннями ч.1 п.5 ч.2, ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав, визначених ч.1 ст.220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 6 листопада 2009 року N 9: правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9: з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки, за змістомст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У звязку з цим, суд приходить до висновку, що позов слід задовільнити і оскільки, [PERSON] сплатив на користь [PERSON] "Лізингова компанія "Автофінанс" кошти в сумі 15000 грн., що підтверджується відповідним чеком №15102014115306 від 15.10.2014 року, то вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в тій же сумі, сплаченій за спірним договором (а.с.13). Вирішуючи питання про судові витрати у справі, враховуючи те, що позивач при зверненні з позовом до суду звільнений від їх оплати, позов задоволено повністю, суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України, стягнути їх з відповідача на користь держави в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved