Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області; [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON], про звільнення майна з-під арешту. У своєму позові [PERSON] посилається на те, що її чоловіку [PERSON] та сину [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках належала квартира за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 березня 2007 року, виданого управлінням комунальної власності Дніпродзержинської міської ради. 27 квітня 2009 року чоловік помер. Їй на праві власності належить ? частина квартири [ADDRESS] на підставі рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 07.02.2013 року, право власності на ? частину зареєстровано в реєстраційній службі Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області 20 червня 2013 року. Згідно рішення суду [PERSON] належить ? частини зазначеної квартири. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 25.03.2015 року, виданого [PERSON] ВДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції на майно боржника [PERSON], що складається з усієї квартири [ADDRESS] накладений арешт. У звязку з тим, що є рішення суду про визнання за нею право власності на 1/4 частину квартири, на яку в повному обсязі накладено арешт, тому вважає, що ? частина квартири [ADDRESS] повинно бути виключено з акту опису майна та звільнено з-під арешту. Накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна обмежує її права як власника квартири, щодо вільного розпорядження майном, що унеможливлює укладання договорів відчуження, здачі в оренду щодо належної їй частки квартири. У звязку з чим просить суд виключити з постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 25.03.2015 року, виданого [PERSON] відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції на імя [PERSON], та звільнити з-під арешту ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд виключити з постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 25.03.2015 року, виданого [PERSON] відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції на імя [PERSON], та звільнити з-під арешту ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні посилалась на обставини викладені в позові. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги позивача. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області [PERSON] позовні вимоги позивача не визнала та заперечувала щодо їх задоволення, посилалась на обставини викладені в запереченні на позов. У судове засіданні відповідач [PERSON] не зявилась, була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши позивача, представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках належала квартира за адресою: [ADDRESS], що вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 березня 2007 року, виданого управлінням комунальної власності Дніпродзержинської міської ради. Судом встановлено, що 27 квітня 2009 року чоловік помер чоловік позивача [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть, видане виконавчим комітетом Новолатівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 06 травня 2009 року, актовий запис № 33. Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2013 року за позивачем визнано право власності на ? частини квартири [ADDRESS], у звязку з чим право власності на ? частину було зареєстровано в реєстраційній службі Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області 20 червня 2013 року, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Також рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.02.2013 року за [PERSON] визнано право власності на ? частину зазначеної квартири. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 25.03.2015 року, виданого [PERSON] ВДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції, на майно боржника [PERSON], що складається з усієї квартири [ADDRESS] накладений арешт. На даний час накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна обмежує її права як власника квартири, щодо вільного розпорядження майном, що унеможливлює укладання договорів відчуження, здачі в оренду щодо належної їй частки квартири. Відповідно до вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до вимог ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ст.ст.1-3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Так, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності та знаходять засоби для їх вирішення, наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, до яких належить і суд, обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу №1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому". "Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення "тягаря". В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності". В рішенні у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу №1. Враховуючи викладене та те, що власником ? частини квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON], а не боржник [PERSON] по виконавчому провадженню № 46993182 про стягнення коштів, під час виконання якого державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області [PERSON] винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 25 березня 2015 року, а тому порушуються вимоги ст.319 ЦПК України, тобто право позивача, як власника у володінні, користуванні та в розпорядженні належним їй на праві власності майном.

Outcome: approved