Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеса позивач [PERSON] звернулась до [PERSON] та уточнивши позовні вимоги просить в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини автомобілю марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER], легковий пасажирський - В, номер кузова № [NUMBER], в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини автомобілю марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER], легковий пасажирський - В, номер кузова № [NUMBER], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 34 812 грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовій збір в розмірі 1 036, 37 грн., посилаючись на обґрунтування своїх вимог на такі обставини. 16.10.1998 року відповідно до Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено актовий запис за № 403. Шлюб між сторонами не склався і був розірваний на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.2012 року по цивільної справі № 1519/13531/2012. Дане рішення суду вступило в законну силу 22.03.2013 року після відхилення апеляційної скарги [PERSON] ухвалою Апеляційного суду Одеської області. 05 червня 2013 року відповідно до свідоцтва про зміну імені [PERSON] змінила прізвище «[PERSON]» на дошлюбне «[PERSON]», про що складено відповідний актовий запис № 37. Впродовж всього періоду шлюбу позивач працювала та працює на даний час в Одеському регіональному структурному підрозділі Украероруху на посаді диспетчера з взаємодії та отримує заробітну плату, що підтверджується відповідними довідками. Відповідно до п. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. п. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України та п. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи, що відповідач без поважних причин не мав самостійного заробітку та тим самим не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї в період їх шлюбу, а спільна донька [PERSON] після розірвання шлюбу залишилася проживати з позивачкою та жодні кошти на утримання дитини (аліменти) відповідач не сплачує у зв'язку з цим її частка у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, повинна збільшиться з 1/2 на 2/3. За час шлюбу та ведення спільного господарства було придбано чимало майна, у тому числі автомобіль OPEL COMBO державний номер [NUMBER]. З ціллю укриття спільного майна, що було придбане під час шлюбу, [PERSON] недобросовісно скористався своїми цивільними правами та не отримавши дозволу від дружини на відчуження вищевказаного майна, всупереч нормам передбаченим ст.ст. 65, 68 Сімейного кодексу України, ст. 659 Цивільного кодексу України, 26.02.2013 року продав вищевказаний автомобіль на підставі договору купівлі - продажу. 18.09.2014 року Малиновський районній суд м. Одеса ухвалив рішення по цивільної справі № 521/12383/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним та витребування транспортного засобу, яке не було оскаржено та набрало законної сили, яким позов [PERSON] був задоволеній у повному обсязі: визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобілю марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року виготовлення, д/н [NUMBER], кузов № [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] з моменту його укладення. Вказаним рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 18.09.2014 року було встановлено, що спільним майном [PERSON] та [PERSON] є автомобіль марки "ОРЕL, модель "COMBO", 2006 року випуску, д/н [NUMBER], номер кузова [NUMBER], який був зареєстрований 16.04.2011 року за [PERSON], тобто у період зареєстрованого шлюбу. Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не повинні доказуватися при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Деякі речі були придбані в кредит, які виплачувались за рахунок її заробітку, а саме: LCD-телевізор, ТНОМSОN, 40FR5634, згідно кредитного договору від 15.11.10 р. № 86202375 з ПАО «Банк Русский Стандарт» на суму 5 520, 06 грн., холодильник, морозильна камера ВЕКО, згідно кредитного договору від 23.09.11 р. № ODXRRP25180280 з ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 5 289, 0 грн., ноутбук Асег АS 5732Z6-452G32 та радіотелефон Раnаsоnіс DECT КХ-Т62511 ЧАМ, згідно кредитного договору від 17.09.2011р. № 91049737000 з ПАО «УкрСиббанк» на суму 3 408, 99 грн., пилосос Samsung VC6240VЗВ, згідно кредитного договору від 13.08.2009 р.№ 90023699000 з ПАО «УкрСиббанк» на суму 1 481, 00 грн., мобільні телефони Samsung GT - C6112 (2 штуки), згідно кредитного договору від 30.08.2010 р. № 90432991000 з ПАО «УкрСиббанк» на суму 2 423, 40 грн., LCD телевізор/плазмова панель Samsung К-ТLЕ 19С250+МW712AR, згідно кредитного договору від 16.06.2011 р. № 90824760000 з ПАО «УкрСиббанк» на суму 1 807, 43 грн. Крім того, деякі речі, такі, як снігозбиральна машина, пральна машина, меблі купувались за готівку, яка з'являлась у їх родини за рахунок кредитів, які оформлювались на її ім'я та нею виплачувались. Так 20.06.2008р. згідно з кредитним договором № 329-8/06/08 з АКБ «Фінбанк» їй був наданий кредит на суму у 10 000 гривень, 18.10.2007р. за кредитним договором № 05/10/2007/980-К/913 був наданий кредит на суму 20 000 гривень, з ПАТ "Дельта Банк" за кредитним договором № 004-15043-041211 від 04.12.11 року наданий кредит на суму 2 289, 41 грн. Ці кредити готівкою були нею повністю погашені. Таким чином, загальна сума кредитів склала 52 218,80 грн. з яких 2/3 є 34 812 грн. Також, у жовтні 2005 року відповідач намагався взяти кредит для придбання автомобілю, але банк йому відмовив, так як він не мав джерела доходу. Тоді він звернувся до неї з проханням підписати договір поруки. 04.10.2005р. вона підписала з АППБ «Аваль» договір поруки по кредитному договору № 014/0044/73/37607 та як поручитель погасила кредит. Коли заборони були зняті, [PERSON] продав автомобіль, а за виручені кошти придбав інший. Крім того, в вересні 2012 року відповідач потайки виніс з дому її матері побутові прилади, якими користувалась уся родина, а саме: телевізор, персональний комп'ютер, ноутбук, генератор, вуличний пилосос, снігозбиральну машину, шезлонг, столи та стільці, шланг (котушка), полівач (2 шт.), газонокосарку, сушарку, мікрохвильову піч. Також, нормами ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст.ст. 180, 181 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Однак, [PERSON] порушуючи норми діючого законодавства України ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню їх спільної доньки [PERSON], ніякої участі не приймає, кошти на утримання дитини (аліменти) не сплачує та навіть ігнорує деякі її пропозиції та прохання, щодо витрат на неї. Отже, всі витрати стосовно виховання та утримання [PERSON] з того часу як позивач та відповідач почали проживати окремо несе особисто вона. Таким чином, враховуючи на відсутність згоди подружжя на поділ спільного майна та з урахуванням п.п. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України воно підлягає поділу судом з відступом від засади рівності часток подружжя, а саме: виділивши в особисту приватну власність [PERSON] 2/3 частини, а [PERSON] 1/3 частини автомобілю ОРЕL СОМВО, 2006 року виготовлення, д/н [NUMBER], кузов № [NUMBER] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 34 812 грн., що складає 2/3 частини від загальної суми сплаченою по кредитних договорах. Тому, позивач вимушена звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. Відповідач [PERSON] надав до суду заперечення на позов, в якому просив відмовити у повному обсязі, зазначивши, таке. Дійсно 16.10.1998р. між [PERSON], та [PERSON] було укладено шлюб, який 26.11.2012р. був розірваний. Під час шлюбу вони проживали у будинку [ADDRESS], який належить на праві власності матері [PERSON] На момент вселення будинок потребував проведення суттєвого ремонту. Бажаючи привести житло в нормальний стан він без зволікання розпочав вживати дії з благоустрою будинку. В період шлюбу, у будинку проведена телефонна лінія (1999 р.), вигрібна яма з двох 2 (двох) м3 збільшена до 8 (восьми) м3, проведена каналізація, влаштований сучасний санітарний вузол, призведене бетонування двору та прилеглої території будинку, влаштоване арочне покриття з металевим каркасом та полікарбонатним покриттям, збудована дворова бесідка, здійснена реконструкція даху, в результаті чого повністю замінено матеріал покриття, замінено 5 (п'ять) дерев'яних віконних рам на склопакети. Так, в процесі проведення будівельних робіт було здійснено відновлювання та модернізація конструкцій і обладнання через їх фізичну зношеність та руйнування, тому проведені роботи є саме капітальним ремонтом будинку. Вищезазначені роботи були проведені з його ініціативи, завдяки його зв'язкам та зусиллям. Також, на реконструкцію та ремонт будинку відповідно до розписки від 28.10.2005 року від взяв у борг у своєї матері 5 000, 00 (п'ять тисяч) доларів США. Отже, фінансування проведених робіт здійснювалось за кошти, які були об'єктом права спільної сумісної власності (заробітні плати сторін, винагорода за надання послуг з перевезення пасажирів, займані кошти). Також, у період шлюбу в родину купувались різні речі: техніка, меблі, посуд і т.п., на придбання деяких брались кредити. Посилання позивача, що він не працював у період шлюбу, не дбав про матеріальне забезпечення родини, не приймав участі у витратах, пов'язаннях із здоров'ям дитини та що всі покупки були проведені нею, за її особисті кошти не відповідає дійсності. Між тим, у період шлюбу він був працевлаштований: з 05.01.1998р. по 01.08.1998р. займав посаду начальника охорони МПП "Маршал", з 03.08.1998р. по 30.03.2004р. займав посаду водія - тілоохоронця МПП "Інга"; з 01.04.2004р. по 31.10.2006р. займав посаду водія ПП "Лист Платана" та після звільнення, він, як професійний водій, знайшов більш високооплачувану роботу у приватному таксі, яку виконував на умовах цивільно-правового, а не трудового договору. Також, він всіма силами намагався допомагати дружині у питаннях, що стосується її життя, у в зв'язку з чим надав у борг [PERSON] грошову суму у розмірі 40 000, 00 грн. (сорок тисяч гривень 00 копійок) відповідно до розписки від 29.12.2011 року для того щоб вона змогла завершити процес оформлення правоустановчих документів на будинок, який належав її матері. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання права власності на 2/3 частини автомобіля та стягнення грошових коштів, частка з яких також складає 2/3 є безпідставними. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, при поділі майна, що є спільною сумісною власністю, частки подружжя є рівними. Винятком з цього є вичерпний перелік обставин: незабезпечення сім'ї фінансами, приховування, знищення чи пошкодження спільного майно, витрачання його на шкоду інтересам сім'ї. Через те, що такого в їх житті не було, позивач не змогла додати жодних доказів, що свідчили б про його аморальність. Напроти він робив, що було в його силах, задля комфортності життя та після розлучення залишив все майно позивачу, вважаючи, що їй воно потрібніше. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточненні позовні вимоги підтримав, вказавши, що наявні законні підстави для задоволення позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали, вважають його незаконним та необґрунтованим, тому у задоволенні уточнених позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Проти задоволення позовних вимог частково, а саме: поділу майна подружжя в межах 1/2 частини не заперечували. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши та оглянувши наявні в матеріалах справи письмові докази, проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених доказів та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, що з 16 жовтня 1998 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка потім змінила прізвище на "[PERSON]". Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. 22 березня 2013 року Апеляційний суд Одеської області рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2012 року залишив без змін. Правовідносини між сторонами склалися внаслідок розподілу спільного майна подружжя. За час перебування сторін у шлюбі до моменту припинення сімейних відносин, судом був встановлений наступний обсяг спільно нажитого майна: LCD-телевізор, ТНОМSОN, 40FR5634, холодильник, морозильна камера ВЕКО, ноутбук Асег АS 5732Z6-452G32 та радіотелефон Раnаsоnіс DECT КХ-Т62511 ЧАМ, пилосос Samsung VC6240VЗВ, мобільні телефони Samsung GT - C6112 (2 штуки), LCD телевізор/плазмова панель Samsung К-ТLЕ 19С250+МW712AR, автомобіль марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER], легковий пасажирський - В, номер кузова № [NUMBER]. Судом встановлено, що LCD-телевізор, ТНОМSОN, 40FR5634, був придбаний згідно кредитного договору від 15.11.10 № 86202375 з ПАО «Банк Русский Стандарт» на суму 5 520, 06 грн. Холодильник, морозильна камера ВЕКО, був придбаний згідно кредитного договору від 23.09.11р. № ODXRRP25180280 з ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 5 289, 00 грн. Ноутбук Асег АS 5732Z6-452G32 та радіотелефон Раnаsоnіс DECT КХ-Т62511 ЧАМ, були придбані згідно кредитного договору від 17.09.2011р. № 91049737000 з ПАО «УкрСиббанк» на суму 3 408, 99 грн. Пилосос Samsung VC6240VЗВ, був придбаний згідно кредитного договору від 13.08.2009р. № 90023699000 з ПАО «УкрСиббанк» на суму 1 481, 00 грн. Мобільні телефони Samsung GT - C6112 (2 штуки), були придбані згідно кредитного договору від 30.08.2010р. № 90432991000 з ПАО «УкрСиббанк» на суму 2 423, 40 грн. LCD телевізор/плазмова панель Samsung К-ТLЕ 19С250+МW712AR, був придбаний згідно кредитного договору від 16.06.2011р. № 90824760000 з ПАО «УкрСиббанк» на суму 1 807, 43 грн. Також, судом було встановлено, що 20.06.2008 року згідно з кредитним договором № 329-8/06/08 з АКБ «Фінбанк» [PERSON] ([PERSON]) був наданий кредит на суму у 10 000 гривень, 18.10.2007 року за кредитним договором № 05/10/2007/980-К/913 був наданий кредит на суму 20 000 гривень, з ПАТ "Дельта Банк" за кредитним договором № 004-15043-041211 від 04.12.11 року наданий кредит на суму 2 289, 41 грн., які готівкою були нею повністю погашені. Отже, загальна сума, яка була отримана подружжям за кредитними договорами та яка по вказаних договорах була сплачена складає 52 218,80 гривень. Автомобіль марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER], легковий пасажирський - В, номер кузова № [NUMBER], який був зареєстрований 16.04.2011 року за [PERSON] є спільним майном [PERSON] та [PERSON], що було встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 18.09.2014 року по цивільної справі № 521/12383/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним та витребування транспортного засобу, яке не було оскаржено відповідачем та набрало чинності 10.10.2014 року. Оскільки автомобіль марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER], легковий пасажирський - В, номер кузова № [NUMBER] згідно ст.ст. 60, 69 Сімейного кодексу України та ч. З ст. 368 ЦК України є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, якщо будь-якими іншими домовленостями між сторонами про розподіл або шлюбним договором не встановлені частки сторін в цьому майні, тому суд визнає за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину вказаного автомобілю. Суд вважає обгрунтованими доводи позивача [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на її користь частку грошової суми сплаченою по вищевказаних кредитних договорах. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у період шлюбу постійно працювала та отримувала заробітну плату, що підтверджується довідками про доходи наданими Одеським регіональним структурним підрозділом Украероруху від 08.05.2013 року, з якою вона сплачувала гроші по кредитних договорах. Між тим, відповідач [PERSON] вказавши, що у період шлюбу був працевлаштований: з 05.01.1998р. по 01.08.1998р. займав посаду начальника охорони МПП "Маршал", з 03.08.1998р. по 30.03.2004р. займав посаду водія - тілоохоронця МПП "Інга"; з 01.04.2004р. по 31.10.2006р. займав посаду водія ПП "Лист Платана" не надав доказів суду, що після звільнення, він, як професійний водій, знайшов більш високооплачувану роботу у приватному таксі, яку виконував на умовах цивільно-правового, а не трудового договору та не надав доказів, що за виконану роботу він отримував заробітну плату, в якому розмірі та що вона була внесена до сімейного бюджету. Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Таким чином, особливості режиму права загальної спільної власності подружжя поширюються не лише на речі, але і на майнові права. Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, частиною третьої статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом загальної спільної власності подружжя визнається майно, у тому числі грошові кошти, отримані за договором, укладеному одним з подружжя на користь сім'ї. Із-за невизначеності поняття "Інтересів сім'ї" до договорів, охоплюваних вказаною частиною даної статті, можна віднести будь-які договори, які були укладені одним з подружжя, по якому встановлена і не спростована законодавча презумпція наявності згоди іншого чоловіка (ч. 2 ст. 65 СК України, абзац другий ч. 2 ст. 369 ЦК України). За договором, укладеному одним з подружжя по презумпції згоди іншого чоловіка, може бути не лише придбання майна, але і створення майнових обов'язків. Оскільки у такому разі майно визнається об'єктом загальної спільної власності подружжя і дане майно використане на користь сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України), чоловік також де-юре стає стороною за даним договором з відповідними обов'язками. Таким чином, кредитні договори, які уклала [PERSON] ([PERSON]) з відповідними кредитними установами були укладені на користь сім'ї, а майно, яке було набуто за кредитні кошти використовувалось подружжям спільно та були сплачені за рахунок сімейного бюджету (лише заробітна плата позивача), якої є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вказані обставині суд погоджується з вимогою позивача щодо стягнення на її користь з відповідача частки сплаченої грошової суми за кредитними договорами, як поділ майна подружжя у вигляді поділа майнових прав. Також, судом було встановлено, що в період шлюбу подружжя проживали за адресою: [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON], матері позивачки. Вказані обставини були також підтверджені у судовому засіданні як позивачем так і відповідачем. Відповідач [PERSON] не надав суду відповідних доказів, підтверджуючих той факт, що в період шлюбу, у будинку за адресою: [ADDRESS] за спільні кошти подружжя була проведена телефонна лінія у 1999 р., вигрібна яма з двох 2 (двох) м3 збільшена до 8 (восьми) м3, проведена каналізація, влаштований сучасний санітарний вузол, призведене бетонування двору та прилеглої території будинку, влаштоване арочне покриття з металевим каркасом та полікарбонатним покриттям, збудована дворова бесідка, здійснена реконструкція даху, в результаті чого повністю замінено матеріал покриття, замінено 5 (п'ять) дерев'яних віконних рам на склопакети. Також, відповідачем не було надано доказів, які б достовірно підтверджували, що в процесі проведення будівельних робіт саме за особисті кошти подружжя було здійснено відновлення та модернізація конструкцій і обладнання через їх фізичну зношеність та руйнування та що проведені роботи є саме капітальним ремонтом. Таким чином, суд не бере до уваги ствердження відповідача, що фінансування проведених робіт здійснювалось за кошти, які були об'єктом права спільної сумісної власності (заробітні плати сторін, винагорода за надання послуг з перевезення пасажирів, займані кошти), тому що [PERSON] не надано доказів того, що вказані кошти їм отримувались, в якому розмірі та що вони були внесені до сімейного бюджету. Також, суд не бере до уваги те посилення відповідача, що він начебто відповідно до розписки від 28.10.2005 року отримав у борг у своєї матері 5 000 (п'ять тисяч) доларів США на реконструкцію та ремонт будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], так як [PERSON] не надав до суду доказів того, що вказані кошти також були внесені до спільного сімейного бюджету. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Однак, відповідач з клопотанням про призначення судової будівельно - технічної експертизи відповідно до положень ст.ст. 130, 143 ЦПК України до суду не звертався. Між тим, рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 12.11.2013 року по цивільній справі № 2/1519/7000/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], Одеської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння та визнання порядку користування земельною ділянкою, яке набрало чинності 25.12.2013 року були встановлені наступні факті: в результаті проведеної реконструкції [PERSON] належної їй частини житлового будинку під літ. «А», були прибудовані наступні приміщення житлового будинку: 1-1 коридор площею 6,3 кв. м; 1-2 - коридор площею 9,8 кв. м.; 1-3 - житлова кімната площею 9.2 кв. м.; 1-6 - кухня площею 6,3 кв. м.; 1-7 - санвузол площею 4,1 кв. м.; !-8-мансарда площею 28,9 кв. м.; а також надвірні споруди: "Л" - сарай площею 4, 6 кв.м.; м.; "Р" - сарай площею 7,8 кв. м.; "Ж" - літня кухня площею 29.8 кв. м.; "П" - вбиральня площею 1,8 кв. м. Загальна площа належної [PERSON] частини житлового будинку під літ. «А» складає 94,3 кв. м., житлова 67,8 кв. м. Вказана реконструкція була введена в експлуатацію Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, яка зареєстрована в Інспекції ДАБК в Одеській області від 14.12.2011 року за № ОД 18211103449. Судом було встановлено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було реконструйовано за кошти подружжя [PERSON] та нею введено до експлуатації, що підтверджується поясненнями [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних у судовому засіданні у якості свідків. Таким чином, суд не бере до увазі посилання відповідача, що вищезазначені роботи були проведені за його ініціативи, завдяки його зв'язкам та зусиллям. Ствердження відповідача, що у будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] залишилось майно яке було придбано у шлюбі та яким користується позивач, саме: LCD-телевізор, холодильник, морозильна камера ВЕКО, ноутбук Асег АS, радіотелефон Раnаsоnіс DECT, пилосос Samsung, мобільні телефони Samsung, LCD телевізор/плазмова панель Samsung, а також майно приблизною вартістю 36 920, 00 грн. (тридцять шість тисяч дев'ятсот двадцять гривень 00 копійок), яке включає: відео камеру Раnаsоnік, цифровий фотоапарат UFO, електричний бойлер, каркасний басейн INTEX на 4 тони із додатковим устаткуванням, кондиціонер спліт - система BALLU, система супутникового телебачення, накопичувальна ємність на 1 тонну, насосна станція для подання води в будинок, насос з автоматикою для поливу, фекальний насос для викачування вигрібної ями, меблі спального гарнітуру, кутовий диван, комплект дачних меблів, телевізор LG, ТFТ телевізор ORION діагональ "32", не може бути прийнято судом до уваги з таких підстав. Відповідачем не надано доказів, які б достовірно підтверджували, що подружжя під час шлюбу набуло за спільні грошові кошти рухоме майно на загальну суму 36 920, 00 грн. та користувалось ним; що спільне майно подружжя (всього 15 найменувань, як зазначено в заперечені на позов) та майно яке було придбано за кредитні кошти є в наявності на даний час чи позивач розпорядився спільним майном на власний розсуд без згоди іншого з подружжя (всупереч волевиявлення відповідача), а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та можливого здійснення його поділу в натурі в судовому порядку. Також, відповідач в обґрунтування заперечень на позов не надав товарних чеків, видаткових накладних (без пред'явлення до суду технічних паспортів на побутову техніку - фото-, відеоапаратуру, телевізори, електричний бойлер, каркасний басейн, кондиціонер, система супутникового телебачення, накопичувальна ємність, насосна станція для подання води в будинок, насос з автоматикою для поливу, фекальний насос для викачування вигрібної ями, меблі та гарантійних зобов'язань продавців товару), тому це не є підставами для відмови задоволення вимог позивача, оскільки без зазначених документів встановити факти придбання майна саме подружжям (ідентифікувати покупця). Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя . Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту - визначено частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1, 2 статті 71 Сімейного кодексу України визначає - поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України та п. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у п. 30 постанови № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного мана подружжя", при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України). Однак, позивачем не було надано доказів того, що є рішення суду за яким відповідач зобов'язаний сплачувати на її користь кошти на утримання дитини (аліменти) розмір яких, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування спільної доньки [PERSON], а також не надала доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Таким чином, суд критично відноситься до вимог позивача щодо збільшення її частки при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя з 1/2 на 2/3. З огляду на вищевказане, суд дійшов до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошові кошти у розмірі 26 109, 40 грн. (двадцять шість тисяч сто дев'ять) гривень, 40 копійок, що складає 1/2 частини сплаченої грошової суми за кредитними договорами та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнання за нею право власності на 1/2 частини автомобілю марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску. За таких обставинах, суд вважає уточненні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні , на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial