Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

08.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним договір № 002186 фінансового лізингу укладеного 29 січня 2016 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» сплачений адміністративний платіж в сумі 35000 грн та 210 грн витрат за комісію за прийом платежів в банку. Свій позов позивач мотивує тим, що 29.01.2016 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу, згідно якого позивачем сплачений адміністративний платіж в сумі 35000 грн, але\~ виконання договору не відбулось. Укладений договір містить ознаки фінансової послуги, оскільки передбачає залучення фінансових активів від фізичних осіб і дані послуги можуть надаватися лише після отримання відповідачем ліцензії, яка на час укладення зазначеного договору у останнього була відсутня. Крім цього, договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений та містить несправедливі умови, які порушують його права, оскільки є несправедливими. До початку розгляду справи позивач доповнив позовні вимоги (а.с.а.с.16-17) та просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 3000 грн та 2000 грн витрат, пов»язаних з оплатою послуг адвоката. Ухвалою суду від 26.05.2016 року позовну заяву в частині стягнення моральної шкоди залишено без розгляду у зв*язку з надходженням відповідної заяви позивача. У судовому засіданні 17.03.2016 року представник позивача [PERSON] позов підтримав та надав пояснення аналогічні до змісту позову. Зазначив, що укладений договір фінансового лізингу є недійсним, оскільки у відповідача відсутня ліцензія, порушена вимога щодо нотаріального посвідчення договору та умови договору є несправедливими через значний розмір адміністративного платежу та умову щодо неповернення зазначеного платежу при розірванні договору. Також просив стягнути витрати за послуги адвоката 2000 грн. В наступні судові засідання представник позивача не з»являвся, направивши заяву про розгляд справи у його відсутність, просив повністю задовольнити позов з урахування уточнень до позову. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про дату, час, місце слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судових повісток від 15.02, 01.03., 21.04, 04.05, 30.05.2016 року (а.с.а.с.15, 21, 29, 32, 46), причини неявки не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов\~ підлягає до задоволення частково. У суді встановлено, що 29 січня 2016 року [PERSON] та товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» уклали письмовий договір\~ фінансового лізингу з додатками\~ №002186 (а.с.5-10). Вказаний договір нотаріально посвідчений \~ \~не був. Пунктом 1.1 договору фінансового лізингу передбачено, що предметом є транспортний засіб, а\~ саме автомобіль марки «Renault duster». Згідно п.1.2 зазначено, що вартість предмета лізингу зазначається у даному Договорі, розмір авансового платежу\~ вказується у Договорі та в Додатку №1, який є невід»ємною частиною. Зокрема, п.8.2 передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору\~ становить 13059,70 доларів США, що еквівалентно 350000 грн. Лізингодавець бере на себе зобов»язання\~ придбати предмет лізингу у власність та передати\~ предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на\~\~\~ строк\~ та на умовах, передбачених цим Договором, що передбачено п.1.3. Строк передачі предмета лізингу закріплений у п.1.7 і становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу,\~ авансового платежу, комісії за передачу\~ предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці. У розділі Договору «Визначення термінів» закріплено поняття адміністративного платежу це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу\~ першого платежу, що підлягає сплаті\~ лізингоодержувачем на користь\~ лізингодавця\~ за перевірку, розгляд та підготовку документів\~ для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 та становить\~ погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, а саме 10% (а.с.44). Зокрема, з Додатку №1 (а.с.44) вбачається, що розмір адміністративного платежу визначений у 10% від вартості предмета лізингу, вартість автомобіля становить 350000 грн, тобто\~ адміністративний платіж\~ становить 35000 грн. 29.01.2016 року [PERSON] сплатив на рахунок позивача адміністративний платіж в сумі 35000 грн, комісія за прийом платежів згідно тарифів банку становить 210 грн, що підтверджується копією квитанції (а.с.11). Позивач вважає, що адміністративний платіж\~ не є лізинговим платежем, також є несправедливим через значний розмір та умову договору\~ про неповернення платежу у разі розірвання договору. В п.8.1. Договору зазначено, що сторони погоджуються, що лізингові платежі і інші платежі\~ згідно Договору відображають\~ справедливу вартість\~ предмета лізингу. Згідно п.12.1 лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю\~ сплатив авансовий\~ внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати\~ даний договір за власним бажанням, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.\~ Аналізуючи зміст укладеного договору, враховуючи висновки Верхового Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, які в силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов*язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, суд приходить до наступного: Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -\~третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11 1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Крім того, ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» закріплено складові частини лізингових платежів, зокрема\~ лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;\~ в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно ч.1,2 ст.18\~ Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. П.4 ч.3 цієї ж статті передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. У правовій позиції Верхового Суду України у справі №6-2766цс15 зазначено, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом встановлено, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору (про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Окрім того в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім того, умови пункту 3.2.7 передбачено право лізингодавця в односторонньому порядку розірвати вказаний договір за обставин, що не залежать від позивача, без повернення адміністративного платежу. Також, пункт 3.2.6 встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й можливість розірвання договору\~ за\~ ініціативою лізингодавача без попередження лізингоодержувача, що у сукупності із положеннями п.3.2.7 є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Щодо наявності ліцензії для надання послуг фінансового лізингу\~ у правовій позиції Верховного Суду України\~ у справі №6-2766цс15 зазначено, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» закріплено поняття фінансової установи, зокрема, це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. Тому у вирішенні питання щодо наявності ліцензії у відповідача суд вважає, що відповідач здійснюючи свою діяльність в обов*язковому порядку повинен був мати відповідну ліцензію на здійснення своєї діяльності. Що стосується нотаріального посвідчення\~ договору фінансового лізингу суд зазначає, згідно ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ст.628 ЦК України договір лізингу\~ за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, що зазначено у ч.2 ст.799 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу укладений між\~ [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», тобто з участю фізичної особи і тому підлягає нотаріальному посвідченню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем при підписанні оспорюваного договору не було дотримано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення вказаного договору. Крім цього, позивач просить стягнути витрати за комісію банку в сумі 210 грн при перерахуванні ним адміністративного платежу на користь позивача в сумі 35000 грн, але суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині, оскільки вказані кошти сплачені на користь банку, а не на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Також позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов»язані з оплатою послуг адвоката в сумі 2000 грн. Згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Частиною 1,2 ст.84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 року N 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата на 2016 рік до 01.05.2016 року становила 1378 грн, з 1 травня становить 1450 грн. Тому година участі особи, яка надавала правову допомогу, до 0.05.2016 року становила 551, 20 грн, а з 01.05.2016 року - 580 грн. Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, а на підтвердження цих обставин суду повинні бути підтверджуючі документи. З матеріалів справи вбачається, що представником позивача є [PERSON], на підтвердження повноважень останнього, суду надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №249 (а.с.22), копія договору про надання правової допомоги, укладеного 06.02.2016 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). Витрати позивача про надання правової допомоги документально підтверджені, оскільки до матеріалів справи додано квитанцію №2/1 від 06.02.2016 року (а.с.18), з якої вбачається, що адвокатом [PERSON] отримано від [PERSON] гонорар в сумі 2000 грн. Але у матеріалах справи відсутній акт прийняття виконаних робіт щодо надання послуг з правової допомоги адвокатом [PERSON] і суду не зрозуміло скільки годин затрачено адвокатом і що входить до розміру гонорару (участь в судовому засіданні, складання позовної заяви). Разом з тим, із журналу судового засідання від 17.03.2016 року (а.с.26) вбачається, що представник позивача [PERSON] приймав участь в судовому засіданні 35 хв. Із журналу судового засідання від 26.05.2016 року (а.с.39) вбачається, що представник позивача [PERSON] приймав участь в судовому засіданні 3 хв. Тобто, представник позивача [PERSON] приймав участь у судових засіданнях по даній справі 38 хв. Оскільки адвокат [PERSON] приймав участь у судових засіданнях по даній справі 38 хв, тому витрати на правову допомогу становлять 350,50 грн (до 01.05.2016 року 551,2*35 хв:60 хв = 321,50 грн; після 01.05.2016 року 580*3хв:60 хв=29 грн, тобто всього 350,50 грн). Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, оскільки умови оспорюваного договору є несправедливими, при його підписанні не було дотримано вимоги щодо нотаріального посвідчення, а відповідач при цьому не мав відповідної ліцензії щодо здійснення діяльності, пов»язаної із лізингом. При пред»явленні позову позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», тому суд стягує з відповідача судовий збір в сумі 1102,40 грн в дохід держави (551,20 грн за позовну вимогу майнового характеру та 551,20 грн за позовну вимогу немайнового характеру). Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Outcome: partial