Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ "Ідея Банк" про визнання недійсними положення договору та припинення зобов'язань по договору, зазначивши, що 24.03.2012 року уклала з відповідачем кредитний договір № В75.192.70101, відповідно до якого ПАТ "Ідея Банк" надав позивачу кредит на поточні потреби у розмірі 11710 грн. 00 коп. включаючи витрати на страховий платіж, строком на 24 місяці. Позивач належним чином виконувала свої зобов'язання перед банком, однак 16.05.2013 року отримала листа від ПАТ «Ідея Банк» в якому банк просив сплатити штрафні санкції за порушення умов пункту договору, а саме: за не подання документу про доходи через 11 місяців від дати укладання договору. Позивач неодноразово намагалась вирішити спірні питання з відповідачем, в тому числі зазначаючи, що при отримані кредиту та при дії кредитного договору не працювала офіційно і не могла підтвердити свої доходи, що не було перешкодою в отриманні кредиту, при цьому звертає увагу на те, що умови договору виконувала добросовісно, вчасно сплачуючи всі платежі, проте відповідач продовжує зазначати про існування відповідної заборгованості зі штрафу за не подання довідки про доходи. Позивач вважає, що відповідач порушує Закон України «Про захист прав споживачів» та Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в силу чого змушена звернутись до суду та просить визнати недійсним пункт 3.4.7 Кредитного договору № В75.192.70101 від 24.03.2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] Припинити зобов'язання [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» згідно кредитного договору № В75.192.70101 від 24.03.2012 року. Представник позивача, [PERSON], будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, однак, звернувся до суду із заявою, в якій просить справу розглянути без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги в частині припинення зобов'язання [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» згідно кредитного договору № В75.192.70101 від 24.03.2012 року - просив залишити без розгляду. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, повідомлення про причини своєї неявки та заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надіслав, в силу чого, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, що регламентується ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, взявши до уваги відсутність заперечення з боку позивача про можливий заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Враховуючи позицію представника позивача щодо залишення частини позовних вимог без розгляду, суд, при розгляді даної справи, окремим процесуальним документом, постановив ухвалу про залишення без розгляду позовних вимог в частині припинення зобов'язання [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» згідно кредитного договору № В75.192.70101 від 24.03.2012 року. Суд вивчивши матеріали справи, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до кредитного договору № В75.192.70101 від 24.03.2012 року (надалі по тексту Договір) Публічне акціонерне товариство "Ідея Банк" надав [PERSON] кредит на поточні потреби у сумі 11710 грн. 00 коп., включаючи витрати на страховий платіж, строком на 24 місяці, зі сплатою за користування кредитом 11,0000 % річних. Пункт 3.4.7 даного договору зазначає, що у разі ненадання Банку Позичальником документів згідно п. 3.2.4 даного Договору, позичальник сплачує штраф у розмірі 10-ти щомісячних платежів згідно графіку щомісячних внесків. Пункт 3.2.4. договору прописує, що позичальник зобов'язується підтвердити свій фінансовий стан, надавши документи про доходи через одинадцять місяців від дати укладання договору або на першу вимогу банку (а.с. 9). Графік щомісячних платежів за кредитним договором № В75.192.70101 від 24.03.2012 року вказує, що сторони по даному договору узгодили графік щомісячних платежів, згідно якого загальні суми щомісячних платежів за зазначеним договором в період з 24.04.2012 по 24.01.2014 становлять 920,56, при цьому за 24.02.2014 - відповідна сума платежу становить 744,20, а 24.03.2014 - 743,74 (а.с. 11). Зміст листа Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» від 29.03.2013 року № 14.1/22780, адресованого [PERSON], зазначає, що згідно умов кредитного договору № В75.192.70101 від 24.03.2012 року, банк нарахував штрафні санкції у зв'язку з порушенням нею умов пункту 3.2.4 зазначеного кредитного договору, при цьому зазначено, що банк іде [PERSON] на зустріч та не буде стягувати усієї суми штрафних санкцій за умови сплати подвійного щомісячного платежу по кредитному договору протягом 10 днів з моменту отримання цього листа-пропозиції (а.с. 14). Відповідно до заяви [PERSON] від 18.05.2013 року, зазначено, що [PERSON] не може надати офіційних документів щодо свого фінансового стану, оскільки як і при укладенні відповідного договору, так і на день написання заяви - офіційно не працює, при цьому звертається з проханням про відновлення попереднього графіку погашення кредиту згідно кредитного договору без сплати подвійного щомісячного платежу (а.с. 15). Таким чином судом встановлено, що 24.03.2012 року сторони уклали між собою споживчий кредитний договір, згідно якого п. 3.2.4. передбачав, що позичальник зобов'язується підтвердити свій фінансовий стан, надавши документи про доходи через одинадцять місяців від дати укладання договору або на першу вимогу банку, при цьому норма п. 3.4.7. Договору прописувала відповідальність позичальника за невиконання умов п. п. 3.2.4., яка полягає у сплаті позичальником штрафу у розмірі 10-ти щомісячних платежів згідно графіку щомісячних внесків. Враховуючи, що Договір укладений 24.03.2012 року, то визначений сторонами строк, а саме: через одинадцять місяців від дати укладання договору, з врахуванням вимог ст.251-254 ЦК України - спливає 24.02.2013 року і тільки після 24.02.2013 року на правовідносини, що виникли між сторонами згідно укладеного Договору, поширюється дія п. 3.2.4. та п. 3.4.7. Договору. Суд звертає увагу, що сторони чітко та вичерпно не визначили в Договорі коли ж саме та протягом якого періоду після спливу визначеного в п. 3.2.4. строку позичальник повинен підтвердити свій фінансовий стан. Також суд звертає увагу на те, що норма п. 3.2.4. Договору містить диспозиційну норму, яка пов'язує обов'язок позичальника щодо надання ним відповідних документів про фінансовий стан також на вимогу банку, наявність якої, виходячи із наданих суду доказів, в даних правовідносинах судом не встановлено. Суд вважає, що наявність в п. 3.2.4. Договору вищезазначеної диспозиційної норми, яка надає позичальнику можливість виконати свій обов'язок щодо надання відповідних документів шляхом обрання одного із двох способів, передбачених даним пунктом, а саме: або з власної ініціативи, або на першу вимогу банку, - надає право позичальнику виконати свій обов'язок, в тому числі, на першу вимогу банку, що об'єктивно буде свідчити про додержання позичальником вимог п. 3.2.4. Договору. Суд звертає увагу, що зміст листа-пропозиції ПАТ «Ідея Банк» від 29.03.2013 року № 14.1/22780 зазначає, що ПАТ «Ідея Банк» констатує порушення [PERSON] умов п. 3.2.4. Договору, однак не звертається із вимогою банку про надання необхідних документів, на що має повноваження, виходячи із умов п. 3.2.4. Договору. А тому, з огляду на відсутність чітко визначеного строку, в період якого [PERSON] повинна надати відповідні документи щодо свого фінансового стану після спливу строку, передбаченого п. 3.2.4. Договору, враховуючи обставини відсутності відповідної вимоги банку, що також передбачено п. 3.2.4. Договору, беручи до уваги наявність заяви [PERSON] від 18.05.2013 року, яка надіслана кредитодавцю після 24.02.2013 року, тобто через одинадцяти місяців від дати укладення Договору, що не суперечить умовам п. 3.2.4. Договору, зміст якої вказує, що заявниця не може надати офіційних документів щодо свого фінансового стану, оскільки як і при укладенні відповідного договору, так і на день написання заяви - офіційно не працює, в силу чого суд приходить до висновку про відсутність жодних перешкод для сприймання даної заяви, як такої, що надіслана кредитодавцю на виконання та з додержанням умов п. 3.2.4. відповідного Договору, що унеможливлює кредитодавцем застосувати до позичальника відповідальність, передбачену п. 3.4.7. Договору, в силу чого суд вважає, що в діях [PERSON] відсутні ознаки порушення нею умов п. 3.2.4. відповідного кредитного договору № В75.192.70101 від 24.03.2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" та [PERSON]. Разом з тим, враховуючи розмір щомісячних платежів згідно графіка щомісячних внесків за кредитним договором (а.с. 11), який станом на сплив строку, передбаченого п. 3.2.4. Договору становить 920,56 грн., з огляду на визначену міру відповідальності позичальника, передбачену в п. 3.4.7. Договору, розмір штрафу за невиконання позичальником п. 3.2.4. Договору повинен становити 9205 грн. 60 коп. Зміст досліджуваного судом п. 1.1. Договору вказує, що банк надає позичальнику кредит в розмірі 11710 грн. 00 коп. Таким чином, суд встановив, що за умови настання відповідальності позичальника згідно умов п. 3.4.7. Договору, останній повинен сплатити непропорційно велику суму компенсації, а саме: понад п'ятдесят відсотків від розміру отриманого кредиту, оскільки розмір кредиту становить 11710 грн. 00 коп., а розмір штрафу - 9205 грн. 60 коп., що об'єктивно свідчить про те, що умова п. 3.4.7. Договору - є несправедливою умовою в Договорі, яка, всупереч принципу добросовісності, має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника як споживача відповідної послуги. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору Відповідно до ч. 3 п. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Виходячи із наведеного, суд вважає, що умова п. 3.4.7. Договору - є несправедливою умовою, оскільки згідно умов такого пункту та за наявності обставин порушення позичальником відповідних умов Договору, позичальник, як споживач, повинен сплатити непропорційно велику суму компенсації, а саме: понад п'ятдесят відсотків від розміру отриманого кредиту, що, всупереч принципу добросовісності, має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника як споживача відповідної послуги, а тому п. 3.4.7. Договору слід визнати недійсним, в силу чого позов підлягає до задоволення повністю. Щодо розподілу судових витрат, суд враховує документальне підтвердження судових витрат, понесених позивачем по справі, а саме: розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу в розмірі 4000 грн. 00 коп., відповідну квитанцію до прибуткового касового ордеру № 2 за оплату згідно Договору 01 від 06.10.2014 року в розмірі 4000 грн. 00 коп., участь представника в судових засіданнях (а.с. 28), особливості спірних правовідносин та складність підготовлених процесуальних документів, врахувавши норму ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд вважає, що витрати по оплаті послуг з надання правової допомоги підлягають компенсації в сумі 2000 грн. 00 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ст. 88 ЦПК України, при цьому стягнувши з відповідача в дохід держави 243 грн. 60 коп., що становить суму судового збору.

Outcome: approved