Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Направленою заявою позивач просить визнати за нею як за спадкоємицею за законом після померлої матері право власності на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування заяви вказує, що нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на таку спадщину, а відтак - змушена звертатись до суду з даним позовом. У судове засідання сторони не з`явились. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, заяву підтримала та просила її задовольнити. Представник відповідача направив на адресу суду заяву, якою просив розгляд справи проводити без його участі, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.09.2019 року (а.с. 7). За життя [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області №1005 від 6.12.2019 року, довідкою КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради №6619 від 11.11.2019 року та свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння № [NUMBER] від 25.08.1989 року (а.с. 8-9, 11). Постановою приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) №18/02-31 від 14.01.2020 року заявниці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що у свідоцтві № [NUMBER] про право особистої власності на домоволодіння, виданому 28.08.1989 року ім`я матері заявниці було зазначено як " [PERSON] ", а у свідоцтві про смерть - " [PERSON] ". Крім цього, підставою для відмови у видачі свідоцтва було відсутність оригіналу правовстановлюючого документа (а.с. 18). Відповідно до довідки цього ж нотаріуса №19/01-16 від 14.01.2020 року позивач дійсно є спадкоємицею за законом після смерті матері [PERSON] , інформація щодо інших спадкоємців у спадковій справі №181/2019 відсутня (а.с. 17). Ухвалою від 28.08.2020 року роз`єднано вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в самостійні провадження у даній справі. Рішенням від 28.01.2021 року у справі №278/3069/20 заяву [PERSON] задоволено та встановлено факт, що має юридичне значення про те, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ). Правовідносини, що склались між сторонами в даній справі, врегульовані наступними положеннями норм матеріального та процесуального закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч. 1 ст. 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч. ч. 1 - 2 ст. 1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (ч. ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. ч. 1 - 3 ст. 1223 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч. 1 ст. 1233 ЦК України). Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України). Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 ЦК України). Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналіз встановлених судом фактичних обставин справи та норм закону, що їх регулюють, у своїй сукупності не дає підстав суду для задоволення позову, адже, враховуючи наявність у позивача рішення по справі №278/3069/20 про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, на даний момент відсутні підстави, які перешкоджали б позивачу звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, оскільки саме неможливість однозначної ідентифікації [PERSON] в якості спадкоємця як дочки померлої [PERSON] і була підставою для відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину. Результати вирішення спору не дають підстав для подальшого розподілу судових витрат. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed