Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» та просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, зобов'язати Державну казначейську службу України списати з рахунків Міністерства фінансів України суму ядерної шкоди, яка завдана здоров'ю позивача в розмірі 177 145 000 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 09 по 16 травня 1986 року та є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії. Відповідно до експертного висновку від 23.11.1998 року у позивача наявне захворювання, що пов'язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, внаслідок чого отримав 2 групу інвалідності. Тому, відповідно до положень Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду просив стягнути завдану шкоду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Представник відповідача Міністерства фінансів України, в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмові заперечення (а.с. 58-63). Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмові заперечення (а.с. 100-105). Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судовим розглядом встановлено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 09 по 16 травня 1986 року та є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії. Відповідно до експертного висновку від 23.11.1998 року у позивача наявне захворювання, що пов'язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, внаслідок чого отримав 2 групу інвалідності(а.с. 10-17). Згідно з п. 1 ст. IV Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду (далі - Конвенція) відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною. Вказана Конвенція Україною була ратифікована 12 липня 1997 року. У зв'язку з ратифікацією Конвенції Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з приєднанням до Віденської конвенції» від 03.12.1997 року внесено зміни до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08.02.1995 року № 39/95-ВР. Згідно зі ст. 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). У ст. 90 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» окреслено сферу його застосування та вказано, що всі вимоги Закону застосовуються щодо будь-якого ядерного інциденту, що може статися на території України, після набрання цим Законом чинності, тобто після 1995 року. Відповідно до ч. 8 ст. 73 вказаного Закону відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом. Отже, спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, і який з 6 червня 1996 року містить повне визнання державою відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності, завдану особам постраждалим від Чорнобильської катастрофи та зобов'язання держави відшкодувати цю шкоду в повному обсязі. Формою відшкодування ядерної шкоди, отриманої внаслідок Чорнобильської катастрофи, є призначення та виплата громадянам, віднесеним до категорії осіб, які постраждали внаслідок цієї катастрофи, і визнаним інвалідами, державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Державне спеціалізоване підприємство "Чорнобильська АЕС" створено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2001 №399. Відповідно до Статуту, основними завданнями ДСП "Чорнобильська АЕС" є забезпечення безпечної експлуатації ядерних установок, установок поводження з радіоактивними відходами та іншого обладнання ЧАЕС; безпечне зняття з експлуатації першого, другого та третього енергоблоків Чорнобильської АЕС та інших атомних електростанцій; перетворення об'єкта "Укриття" на екологічно безпечну систему; забезпечення безпечного поводження з радіоактивними відходам накопичилися на Чорнобильській АЕС і утворюються у процесі зняття її з експлуатації. Стаття 16 Конституції України передбачає, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масі збереження генофонду Українського народу є обов'язком держави. Відповідно до ч. 1 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльно порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Згідно ч. 1 ст. 73 цього Кодексу державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. З викладеного вбачається, що державне унітарне підприємство не несе відповідальності за зобов'язаннями власника і органу влади, до сфери управління якого воно входить. Статтею 95 Конституції України встановлено, що будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про Державний бюджет України. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням закону про Державний бюджет України. Законом про Державний бюджет України щорічно затверджуються бюджетні призначення головним розпорядникам коштів. Згідно з ч. 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Затвердження, а також коригування протягом бюджетного року кошторисів бюджетних установ здійснюється розпорядниками коштів відповідно до затвердженого бюджетного розпису Державного бюджету України. Кошторис є основним плановим документом бюджетної установи, який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень. Згідно із частиною четвертою зазначеної статті відповідальність за управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених Бюджетним кодексом України несуть розпорядники бюджетних коштів. Згідно із Порядком казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.01.2013 за № 130/22662, органи Казначейства здійснюють розрахунково- касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів шляхом проведення платежів з реєстраційних, спеціальних реєстраційних рахунків розпорядників бюджетних коштів та рахунків одержувачів бюджетних коштів, відкритих в органах Казначейства, відповідно до кошторисів, планів асигнувань загального фонду державного бюджету (за винятком надання кредитів з державного бюджету), планів надання кредитів із загального фонду державного бюджету, планів спеціального фонду державного бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків) або планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів. Асигнування, що передбачаються кошторисами, надаються головним розпорядникам бюджетних коштів, які здійснюють безпосередній розподіл коштів між відповідними установами. З 2006 року головним розпорядником коштів Державного бюджету України, передбачених на реалізацію частини четвертої статті 49 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є Міністерство праці та соціальної політики України (з 1 січня 2011 року - Міністерство соціальної політики). Головні розпорядники бюджетних коштів у межах доведених обсягів асигнувань самостійно визначають пріоритетні напрями використання бюджетних коштів та розподіляють їх за бюджетними програмами між регіонами, розпорядниками нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів. Згідно з Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженим Указом Президента України від 20 серпня 2014 року № 375, Міністерство фінансів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України і основним його завданням є розроблення і проведення єдиної державної фінансової, бюджетної, податкової політики та розроблення проекту Державного бюджету України. Отже, аналіз зазначених положень, а також норм Бюджетного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема ст. 7, 23, 35, 51 свідчить, що Міністерство фінансів України, як учасник бюджетного процесу не несе відповідальності за нарахування та грошові виплати та чинним законодавством передбачений спеціальний порядок відповідальності держави за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою - Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно вивчених судом матеріалів справи, з'ясованих обставин справи які досліджені доказами, суд прийшов до висновку про відмову [PERSON] в задоволенні його позову до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» про відшкодування ядерної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed