Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

20 жовтня 2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ « Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В позовній заяві позивач зазначив, що 4 жовтня 2014 року у регіональному офісі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (м. Львів, вул. Коцюбинського 1) з консультантом була досягнута усна домовленість про купівлю даного трактора Dongfeng DF-244 за 81300 грн. Ця домовленість також передбачала сплату ним авансового платежу у розмірі 13000 гри. у день укладення договору як частини вартості трактора. Решту суми (68300 грн.) він повинен був доплатити після доставки компанією трактора за місцем мого проживання, яка, за словами консультанта, мала відбутись через 4-5 робочих днів (9-10 жовтня 2014 року). Консультант запропонувала здійснити авансовий платіж протягом часу, необхідного їй, для належного оформлення відповідних документів оскільки робочий день у них закінчувався. 04 жовтня 2014 року ним було здійснено часткову оплату вартості у розмір 13 000 грн. і лише після оплати йому надали можливість підписати договір. При запевнені зі сторони відповідача про те що немає необхідності його читати так як усі істотні умови уже були усно погодженні. Не бажаючи затримувати консультанта, розраховуючи на її добросовісність, позивач підписав договір так як уже було здійснено авансовий платіж. 4 жовтня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено Договір фінансового лізину № 011119, але трактора у узгоджений строк відповідачем поставлено не було. Після детального вивчення угоди виявилося, що це договір фінансового лізингу, а не купівлі-продажу як було погоджено з консультантом. При цьому, ціна трактора складає 130000 грн., а 13000 грн., які вже попередньо сплачено це комісійна винагорода про яку консультант не повідомила. Позивач вказує, що сплачуючи 13000 грн. вважав, що здійснює оплату вартості трактора, що зокрема підтверджується і призначенням платежу згідно квитанції - «за товар». При укладенні оспорюваного договору консультант ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» умисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Це зокрема вид договору (фінансовий лізинг, а не купівля-продаж), ціна трактора (130000 грн, а не 81300 грн.), вартість доставки (3900 грн., а не безкоштовно), загальна сума платежів за договором (159963.04 грн., а не 81300 грн.), умови та строк доставки трактора та ін. Більше того, у договорі вказано місцезнаходження компанії за адресою: м. Київ, вул. Аніщенка 3-А, офіс 310, але за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» є м. Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44, офіс 9СД2. Вищевикладене свідчить про наявність у представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» під час укладення договору умислу на введення мене в оману. Відповідно до ч. 1 ст.230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Позивач опираючись на викладене просить суд визнати правочин укладений між ним та відповідачем недійсним, а саме таким який укладений в результаті обману, введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Також позивач вказує, що виходячи з приписів пункту 4 частини першої, частини другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених укладеним Договором фінансового лізингу, має отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Втім, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» такої ліцензії не отримувало, що може бути підтверджено відсутністю останнього в Державному реєстрі фінансових установ, доступ до якого є відкритим. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав і мотивів викладених у позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" у судове засідання не з'явився, надіслав суду заперечення на позовну заяву. В своєму запереченні відповідач вказав, що підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки Договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Вказує, що правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано Позивачем та повноважною особою Відповідача та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 ЦК України) до чинності правочину. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги визначений Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держкомфінпослуг від 22.01.2004 року №21. Також стверджує, що позивачу не вводили в оману. Про природу правочину, перелік його прав і обов'язків, а також перелік прав та обов'язків ТОВ "ЛК Автофінанс", позивачу було відомо. Про це свідчать підписи на Договорі та додатках до нього, а також сплата комісії за організацію. Просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю, справу розглядати без участі їх представника. Заслухавши пояснення позивача, враховуючи заперечення на позов відповідача, допитавши свідка [PERSON], на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими локазами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.10.2014 року між [PERSON] ( Лізингоодержувач) та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" (Лізингодавець) укладено договір фінансового лізингу № 011119 ( далі Договір) з додатками, які є невід'ємними частинами договору, предметом якого є надання Лізингодавцем послуг, спрямованих на придбання предмету лізингу транспортного засобу (спеціального обладнання або механізмів) та передання його у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених цим договором. Згідно додатку №1 до договору відповідач взяв на себе зобов'язання надати йому послуги, спрямовані на придбання предмету лізингу - транспортного засобу трактора марки Dongfeng DF-244 вартістю 130 000,00 грн., а позивач як клієнт ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" зобов'язався здійснювати щомісячно платіж в сумі 5416,67 грн. на погашення вартості предмета лізингу. За умовами п.1.7 Договору предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингодержувачем на рахунок Лізингоодавця авансового платежу ( 50 % від вартості Предмету лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору( 10 % від вартості Предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3 % від вартості Предмету лізингу ). Як вбачається з умов Договору ( п.4.1) сторонами погоджено строк передачі предмету лізингу, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингодержувачем на поточний рахунок Лізингодавця авансового платежу ( 50 % від вартості Предмету лізингу). На виконання умов договору, позивач 04.10.2014 року перерахував на розрахунковий рахунок ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 13 000 грн. авансового платежу, що підтверджується квитанцією №422 . Однак відповідачем ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" в порушення умов договору в обумовлений Договором строк предмет лізингу позивачу в користування переданий не був. Таким чином при укладенні Договору відповідач не мав на меті реального настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладений договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1,ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця ; (п.п. 2,3 ч; 3ст. 18); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) ;не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18). В пунктах 5, 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»зазначено. що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 04.10.2014 року, укладеного між сторонами дає підстави суду прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України - «Про фінансовий лізинг». Положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать | вимогам чинного законодавства. За змістом ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення-зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем,продавець І (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до змісту договору від 04.10.2014 року лізингоодержувач доручив вибрати продавця предмета лізингу відповідачу у справі, оскільки в договорі не і зазначено, що лізингоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з положеннями ст. 808 ЦК України відповідач як лізингодавець несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості. Однак, всупереч зазначеним положенням закону, умовами п.1.4 Договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності предмета лізингу, усунення несправностей протягом гарантійного строку. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Також Законом України «Про фінансовий лізинг» п.п.1.4 ч:2 ст.10 передбачено, обов'язок лізингодавця надати предмет лізингу, який відповідав би його призначенню, відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором. Стаття 11 цього Закону надає право лізингоодержувачу: 1)обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2)відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідаж його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3)вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4)вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агрессивною. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансові послуги - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності ліцензії чи неможливості її отримання, а лише подано роз'яснення члена Національної комісії [PERSON], що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про результати розгляду листа від 09.08.2013 р.№5831/16-8, яке в силу положень ст.8 ЦПК України, не може підміняти положення та вимоги ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 04.10.2014 року укладено Договір № 011119 фінансового лізингу без відповідного дозволу (ліцензії) та без мети настання правових наслідків, що обумовлені ним, тому позовні вимоги слід задовольнити частково та визнати недійсним Договір № 011119 фінансового лізингу, укладений 04.10.2014 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», застосувавши наслідки недійсності правочину стягнувши з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 13 000 грн. Вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню оскільки відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі - 243,60 грн., оскільки позивач звільнений від сплати такого збору Законом України « Про захист прав споживачів».

Outcome: partial