Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про звільнення майна з-під арешту. У своєму позові позивач посилається на те, що він є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] (Камянське). При оформленні спадщини він дізнався про існування арешту на його майно. Звернувся з цим питанням до відповідного органу виконавчої влади та отримав інформацію, що дійсно в 2004 році було прийнято до виконання виконавчий документ про стягнення з нього боргу в розмірі 5414 грн. на користь [PERSON], та в цьому ж році було виконано. У звязку із закінченням 3-річного строку зберігання завершених виконавчих проваджень, дане виконавче провадження було знищено. У звязку з чим просить суд скасувати постанову АА № 072343 про арешт його майна та заборону його відчуження, що була винесена 10.11.2004 р. відділом державної виконавчої служби [PERSON] РУЮ м. Дніпродзержинська. Зняти арешт та заборону на відчуження нерухомого майна, що належить йому, а саме 1/2 частки квартири [ADDRESS] (Камянське). Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна квартири 1/2 частки квартири [ADDRESS] (Камянське) та належить йому. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на обставини зазначені в позові. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] позовні вимоги позивача не визнала та заперечувала щодо їх задоволення. Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] Єфимові на праві спільної сумісної власності належала квартира за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ (Камянське), [ADDRESS], що вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 травня 1993 року, виданого Управлінням комунальної власності Дніпродзержинської міської ради. Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.11.2004 р. накладено арешт на 1/2 частку майна, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ (Камянське), [ADDRESS], яка належить [PERSON], арешт накладається для забезпечення збереження майна та подальшої реалізації. Згідно до листа відповіді [PERSON] відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 07.06.2016 р. виконавче провадження про накладення арешту на 1/2 частку майна, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ (Камянське), [ADDRESS], яка належить [PERSON], було завершено та здано в архів. У звязку з тим, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень три роки, таким чином для зняття арешту з майна боржника необхідно звернутись до суду. На даний час накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна обмежує його права як власника 1/2 частки квартири, щодо вільного розпорядження майном. Відповідно до вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до вимог ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ст.ст.1-3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Так, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності та знаходять засоби для їх вирішення, наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, до яких належить і суд, обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу №1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому". "Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення "тягаря". В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності". В рішенні у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу №1. Враховуючи викладене та те, що власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] (Камянське) є позивач [PERSON], під час виконання стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 5414 грн. на користь [PERSON] державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області [PERSON] винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 10 листопада 2004 року, а тому порушуються вимоги ст.319 ЦПК України, тобто право позивача, як власника у володінні, користуванні та в розпорядженні належним йому на праві власності майном. Але позовні вимоги в частині виключення з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна не підлягають задоволення, так як є передчасними, тому як скасування постанови про арешт майна та заборону його відчуження є підставою для внесення змін до єдиного реєстру.

Outcome: partial