Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивував тим, що 17 лютого 2005 року його було призначено на посаду головного лікаря Міжгірської районної лікарні, після чого його неодноразово звільняли із займаної посади. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2012 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2013 року, його поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні, і це рішення фактично частково виконано 21 липня 2014 року на підставі наказу керівника відділу охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05 червня 2014 року № 482-К. Після ознайомлення зі статутом лікарні і посадовою інструкцією позивач дійшов висновку, що посада керівника районної лікарні за змістом повноважень, які він мав до звільнення, повністю знівельована, а згідно зі статутом введено нову посаду керівника Міжгірської районної лікарні - директора. Вважає, що його поновлено на однойменну посаду, однак з меншим обсягом повноважень і меншою заробітною платою, що не відповідає вимогам ст.235 КЗпП України. Просить стягнути з відповідача на свою користь 100 000 гривень моральної шкоди, завданої позивачу порушенням його трудових прав. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги в частині стягнення моральної шкоди підтримали, відмову від стягнення різниці в заробітку - підтвердили. Представники відповідача та співвідповідача в судове за сідання не з"явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить оголошення про виклик до суду в газеті "Новини Закарпаття" №12 (4477) від 02.02.2016 року. Причини їх неявки суду невідомі. Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що збільшений та доповнений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні із 17 лютого 2005 року. У грудні 2011 року його звільнено з роботи і за відповідними позовами суди двічі поновлювали його на роботі. 09 квітня 2012 року позивача звільнено з роботи за розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Міжгірська РДА Закарпатської області). Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2012 року [PERSON] поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні та рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення на його користь заробітку за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2013 року вищевказане рішення суду першої інстанції у частині поновлення [PERSON] на займаній посаді залишено без змін. Наказом відділу охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05 червня 2014 року № 428-К відповідно до рішення Міжгірської районної ради від 10 вересня 2013 року №239 «Про хід реформування системи охорони здоров'я Міжгірського району», розпорядження голови Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05 червня 2014 року № 40 «Про поновлення на роботі» та з метою виконання рішення Міжгірського районного суду від 30 серпня 2012 року «Про поновлення [PERSON] на посаді головного лікаря Міжгірської РЛ» поновлено [PERSON] на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні з 30 серпня 2012 року із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 02 вересня 2013 року. Факт поновлення позивача на роботі зафіксовано актом від 19 липня 2014 року, і з 21 липня 2014 року позивач фактично приступив до роботи. Крім того, судом установлено, що позивач поновлений на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні з меншим обсягом повноважень, передбачених статутом у редакції 2013 року, чинним на час його поновлення, порівняно зі змістом повноважень, які він мав до звільнення із цієї посади згідно зі статутом у редакції 2006 року. Зокрема, головний лікар Міжгірської районної лікарні, враховуючи зміни до статуту від 15 жовтня 2013 року, станом на 2014 рік і станом на час розгляду цієї справи не має повноважень керівника медичної установи - Міжгірської районної лікарні як юридичної особи і таким керівником визначено директора Міжгірської районної лікарні. Так, за змістом чинного статуту Міжгірська РДА є засновником районної лікарні і головним розпорядником грошових коштів в особі сектора охорони здоров'я Міжгірської РДА. Внесення змін до статуту із визначенням повноважень керівника Міжгірської районної лікарні, органів управління є виключним правом (компетенцією) засновника. Розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 01 жовтня 2013 року № 203 затверджено статут Міжгірської районної лікарні (нова редакція), згідно з яким керівництво діяльністю лікарні здійснює директор. Отже, посада головного лікаря, з якої було звільнено [PERSON] повністю знівельована, як керівника Міжгірської РЛ після затвердження статуту і головний лікар не наділений правами і обов"язками керівника лікарні, а є заступником керівника, що не відповідає попередній посаді, з якої позивача було незаконно звільнено. Та обставина, що відповідач погоджується з даним фактом опосередковано доведено тим, що Міжгірська РДА добровільно компенсувала позивачу різницю в заробітку та компенсацію за несвоєчасність її виплати, у зв"язку з чим від даних вимог [PERSON] відмовився (а.с. 13, т.2). Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення "Лізанець проти України" (Заява N 6725/03 Страсбург, 31 травня 2007 року) у справах щодо тривалості цивільного провадження процес виконання рішення суду є його другою стадією і право, спір щодо якого було вирішено в судовому порядку, не набуває свого практичного змісту доти, доки рішення не буде виконано. Як встановлено ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12.01.2015 року, яка набрала законної сили 20.01.2015 року (а.с.18, т.1), роз"яснено, що відповідно до вимог ст.235 КЗпП України поновлення на попередній посаді означає наділення особи, зокрема керівника установи, яким був [PERSON] до звільнення, тими ж самими повноваженнями, які він мав до звільнення з роботи. Зміна назви посади не повинна впливати на процедуру поновлення на роботі, працівник повинен отримати ті ж функціональні права та обов"язки, зокрема керівника установи, які мав до звільнення. Тільки ліквідація установи унеможливлює виконання судового рішення. Зважаючи на вищенаведене, поновлення [PERSON] на посаді головного лікаря, з якої його було незаконно звільнено, і яка не відповідає посаді керівника Міжгірської ЦРЛ, не є в повній мірі виконанням рішення суду та не відновлює порушені трудові права позивача. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Наявність моральної шкоди, завданої позивачу підтверджується триваючим невиконанням рішення суду про поновлення на попередній посаді, необхідністю систематично звертатися до державних органів та суду з відповідними заявами, в результаті чого він зазнає душевних страждань, приниження ділової репутації як особа, неодноразово нагороджена та відзначена за час перебування на посаді головного лікаря Міжгірської ЦРЛ (почесне звання "Заслужений лікар України" (а.с.12, т.1), почесна грамота Верховної ради України (а.с.13, 14 т.1), потребою докладати додаткових зусиль для відновлення звичного життєвого ритму. Таким чином, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням ступеню моральних страждань позивача, їх глибини, спричинених порушенням трудових прав позивача у зв'язку з тривалим невиконанням рішення суду та непоновленням його на раніше займаній посаді з тим самим обсягом виконуваних функцій, а також сил, необхідних для їх відновлення, суд вважає достатнім розміром моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню - 10 000 гривень, а не заявлені позивачем 100 000 тисяч гривень, які є неспіврозмірними в даному випадку. Також у відповідності з ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог- у розмірі 551 гривень 20 копійок.

Outcome: approved