Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

В серпні 2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав стосовно стосовно малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона та відповідач з 03 вересня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] у них народився син [PERSON] . Рішенням суду від 13 березня 2019 року шлюб між ними розірвано. Зазначила, що відповідач з червня 2018 року проживає окремо та не приймає участі у вихованні та розвитку дитини, не забезпечує його матеріально, не цікавиться його життям, не дбає про фізичний та духовний розвиток дитини. Крім цього, позивачка зазначає, що під час візитів відповідача між ними виникають конфліктні ситуації, у зв`язку з чим, через агресію відповідача, вона зверталася в поліцію. Вважає, що зазначені нею у позові обставини свідчать про те, що відповідач свідомо без поважних причин ухиляється від виховання дитини, а тому просить позбавити його батьківських прав щодо сина [PERSON] та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В підготовчому судовому засіданні відповідач позов в частині позбавлення його батьківських прав не визнав, пояснив, що бажає приймати участь в вихованні дитини, щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина не заперечував. Представник третьої особи Волочиської районної державної адміністрації як органу опіки і піклування в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки і піклування від 30.01.2020 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов в частині стягнення алементів підлягає задоволенню, в частині вимог про позбавлення батьківських прав позов задоволенню не підлягає, з таких підстав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ "Про охорону дитинства" встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. Судом встановлено, що сторони з 3 вересня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 13 березня 2019 року було розірвано. Від шлюбу сторін є син [PERSON] , [INFO] . Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 13 березня 2019 року. З червня 2018 року сторони проживають окремо, відносин не підтримують з причин відсутності взаєморозуміння та через суперечки між ними. Син сторін [PERSON] проживає з матір`ю, позивачкою у справі, в м. Волочиськ Хмельницької області, а батько дитини, відповідач, проживає в м. Чернівці, що не заперечується сторонами та підтверджується довідкою, виданою Волочиським КП ЖЕК від 05.08.2019 року №319, актами обстеження умов проживання від 08.08.2019 року, від 24.10.2019 року та від 28.10.2019 року. Встановлено, що за місцем проживання та у період навчання в інтернатурі з серпня 2016 року по червень 2019 року, позивачка характеризується позитивно. Вона не перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога та на диспансерному обліку у лікаря психіатра. 22 серпня 2019 року позивачка звернулася в суд з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України у зв`язку з ухиленням його від виконання своїх батьківських обов`язків. 26 листопада 2019 року в м. Волочиську проведено засідання комісії органу опіки і піклування, на якому вирішувалося питання про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За результатами розгляду даного питання, комісією було прийнято рішення про надання висновку про неможливість та недоцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. В даному висновку № 20-29-1543/2019, зазначено, що під час розгляду питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав, відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, посилаючись на те, що він надавав матеріальну допомогу на утримання дитини. Крім того відповідач надав акт обстеження умов його проживання, характеристику з місця роботи, довідку про склад сім`ї та пояснив, що він проживає та працює в м. Чернівці, тому періодично відвідував дитину, і бажає приймати участь в вихованні сина та належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Згідно з характеристикою від 25.10.2019 року, відповідач за місцем роботи в ТОВ "АДК ЛЛІР" характеризується виключно позитивно. Судом встановлено, що після припинення сторонами спільного проживання відповідач здійснював перекази коштів на рахунок дружини, що підтверджується дублікатами чеків від 23.05.2018 року, від 03.07.2018 року, від 25.07.2018 року, від 08.08.2018 року, від 19.10.2018 року та квитанцією від 22.11.2019 року. Крім цього, встановлено, що відповідач 26.11.2019 року звертався з заявою до органу опіки і піклування про вирішення питання щодо його участі у вихованні сина [PERSON] , посилаючись на те, що матір дитини [PERSON] перешкоджає йому у вихованні та спілкуванні з дитиною. Згідно з даними сертифікату серії [NUMBER] та довідки № 431, [PERSON] не звертався за психіатиричною допомогою, ознак наркозахворювань у нього не виявлено. Відповідно до довідки від 31 жовтня 2019 року № 88, дитина сторін [PERSON] , [INFO] , з 21 серпня 2019 року почав відвідувати дошкільний навчальний заклад "Зірочка" (м. Волочиськ), і батько в межах дошкільного навчального закладу у вихованні дитини участь не приймає. Згідно з даними постанови Волочиського районного суду Хмельницької області від 13 грудня 2018 року, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї, а саме щодо дружини [PERSON] . Як вбачається зі змісту постанови, [PERSON] визнав себе винним, вказавши, що 06.12.2018 року та 07.12.2018 року ображав свою дружину, про вчинене шкодує. Пояснив, що приводом до такої поведінки є ревнощі, спровоковані діями дружини. Повідомив, що у подружжя виникають непорозуміння, вони тимчасово проживають окремо, так як його вигнали з місця проживання сім`ї дружини. Бажає налагодити стосунки з дружиною і зберегти їхню сім`ю. Свідок [PERSON] , батько позивачки, в судовому засіданні пояснив, що сторони спільно проживали в м. Волочиськ Хмельницької області, між ними часто виникали сварки, були складні особисті відносини, тому вони припинили спільно проживати. Відповідач переїхав в м. Чернівці і не не відвідував сина [PERSON] , не приймав участі у його вихованні. Свідок [PERSON] , чоловік, з яким позивачка впродовж року проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, пояснив, що за період проживання з позивачкою він утримував її дитину, а відповідач в цей період матеріальної допомоги не надавав. Приїзджаючи в м.Волочиськ на засідання комісії органу опіки і піклування, відповідач хотів зустрітися з сином та просив у позивачки дозволу побачитись з сином. Свідок [PERSON] , сусідка позивачки, повідомила, що відповідач приймав участь у вихованні дитини до досягнення нею одного року. В подальшому вона не бачила, щоб відповідач гуляв з дитиною. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 цього ж кодексу передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного суду України п.п. 15, 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно ч. 2 п. 18 вказаної Постанови Пленум Верховного суду України, суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей), поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно ч. 6. ст. 19 СК Кодексу, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вирішуючи даний спір, суд не погоджується з висновком Волочиської районної державної адміністрації як органу опіки і піклування від 30.01.2020 року № 20-29-136/2020 щодо доцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] з таких підстав. Як вбачається зі змісту даного висновку, на засіданні органу опіки і піклування було досліджено нотаріально завірену заяву [PERSON] від 15 січня 2020 року, про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина, в якій він також зазначає, що участі у вихованні дитини він не приймає. У висновку вказано, що відповідач під час телефонної бесіди з працівниками служби у справах дітей щодо питання про позбавлення його батьківських прав пояснив, що у нього змінилися життєві обставини і у зв`язку з смертю його матері він не приїде 28.01.2020 року на засідання комісії та не взмозі відвідувати сина. На думку суду, висновок органу опіки і піклування від 30.01.2020 року щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не містить достатнього обґрунтування доведеності тривалої винної поведінки батька, доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та мотивів такого рішення. Висновок зроблений без врахування усіх обставин справи, а тому суд дійшов висновку, що даний висновок суперечить інтересам дитини. Оцінюючи докази у їх сукупності та враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для відповідача як батька дитини (ст. 166 СК України), суд вважає, що позбавлення його батьківських прав можливе лише тоді, коли змінити його поведінку в кращу сторону неможливо. Судом встановлено, що відповідач виконував свої обов`язки по вихованню сина [PERSON] недостатньо, однак він остаточно не втратив інтересу до сина, про що свідчать встановлені в судовому засідання обставини. Свідомого і грубого нехтування відповідачем батьківських обов`язків при розгляді даної справи не встановлено. На думку суду, в даному випадку відсутність належної участі відповідача в зустрічах з дитиною та у його вихованні, починаючи з червня 2018 року пов`язане із припиненням сімейних відносин з матір`ю дитини та погіршенням відносин з нею. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідач заперечував проти позову в частині позбавлення його батьківських прав та визнав позов щодо вимог про стягнення аліментів на утримання сина, що підтверджує ту обставину, що ним не втрачено інтересу до дитини. Також суд враховує поважність причини неявки відповідача на засідання комісії 28.01.2020 року. Вирішуючи даний спір, суд враховує і те, що до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина, а притягнення відповідача за вчинення насильства в сім`ї не було пов`язане з протиправною поведінкою щодо сина. Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи у їх сукупності, в тому числі і те, що особисті відносини сторін мають конфліктний характер, вік дитини, яка, на даний час, не досягла трирічного віку, відсутність можливості систематичного особистого спілкування відповідача з дитиною у зв`язку з віддаленістю їх проживання, те, що відповідач не тривалий час ухиляється від своїх батьківських обов`язків, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу впливу до відповідача - позбавлення його батьківських прав, а тому в позові в цій частині слід відмовити. При цьому, з метою забезпечення справедливої рівноваги прав матері, з якою проживає дитина, прав батька дитини, який не заперечував проти сплати аліментів на утримання сина, а також прав малолітньої дитини, найкращі інтереси якого є предметом основного піклування їх батьків, суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на орган опіки та піклування Волочиської районної державної адміністрації контроль за виконанням ним батьківських обов`язків протягом одного року. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача не сприятиме захисту інтересів малолітньої дитини щодо її права на батьківське піклування, не відповідатиме інтересам дитини. Щодо поданої позивачкою в судовому засіданні 20.01.2020 року нотаріально завіреної заяви відповідача [PERSON] від 15.01.2020 року, адресованої компетентним органам та всім, кого це стосується, в якій відповідач повідомляє, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо сина [PERSON] , то суд вважає, що ця заява, з врахуванням наведених вище встановлених обставин справи, не може бути підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав та не є визначальною під час вирішення даного спору. Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи зазначені вище норми чинного законодавства, суд вважає, що аліменти, що підлягають стягненню з відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , слід визначити у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. При цьому судом враховується стан здоров`я, матеріальне, сімейне становище дитини, позивачки та відповідача, які є працездатними, працюють, інших осіб на утриманні не мають. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved