Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

20.03.2017 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», у якому просить: визнати недійсним договір фінансового лізингу №464, укладений між сторонами 27.02.2017, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 29 500,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 27.02.2017 між ним та відповідачем ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу №464. Вважає, що даний договір було укладено з порушенням законодавства виходячи з наступного. 27.02.2017 він знайшов оголошення про продаж акційного автомобіля Skoda Rapid на сайті olx.ua по ціні 189 000 грн. і звернувся до представництва ТОВ "ЄВРОКАР УКРАЇНА" для його купівлі. Представником вказаної компанії Носаль О.В. було надано йому на аркуші паперу банківські реквізити ТОВ "ЄВРОКАР УКРАЇНА" для оплати частини коштів, а саме для здійснення попередньої оплати за автомобіль, повідомивши про необхідність терміново внести частину коштів за автомобіль поки вона буде заповнювати договір для бронювання товару. Цього ж дня ним було здійснено перерахування коштів на рахунок відповідача в розмірі 29 500 грн. Під час підписання договору, представник відповідача не надала йому достатнього часу прочитати значний за обсягом договір фінансового лізингу і запевнила, що там все добре і чим швидше він підпише договір тим швидше отримає акційний автомобіль і ним було підписано договір фінансового лізингу № 464 від 27.02.2017 р.. Лише дома ним було встановлено наступне, що замість погодженої ціни автомобіля 189 000 грн. у договорі було зазначено 360 002 грн., крім того, внесена позивачем сума була не попередньою оплатою за автомобіль, а комісією за організацію договору. Вважає, що під час укладення договору його було введено в оману, т.я. він вважав, що сплачена ним сума 29 500 грн. була авансовим внеском і частково оплачувала вартість автомобілю, як йому про це повідомила представник компанії, а виявилось, що 25 200, 14 грн. є комісією за організацію договору. Крім цього, укладаючи вищевказаний договір він вважав, що відповідач має всі необхідні дозволи згідно законодавства, але, як виявилось, відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг, а саме фінансового лізингу, і, якщо б він знав це заздалегідь, то не став вступати у договірні відносини з цією компанією. Окрім того, позивач посилається на нікчемність спірного договору, як в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. У зв'язку з наведеним просить застосувати наслідки нікчемного та недійсного правочину і стягнути з ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на його користь сплачений за договором платіж в зазначеному вище розмірі. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, при цьому представник позивача подав суду заяву, в якій просить розглянути справу у відсутності позивача, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд до відома не поставив, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. З урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, а також того, що позивач не заперечує проти вирішення справи у порядку передбаченому статтею 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи у відсутності відповідача на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України). Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів недійсними урегульовано, зокрема, ЦК України, як основним актом цивільного законодавства. ЦК України у ст. 204 встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав передбачених законом, на що вказано у пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що 27.02.2017 між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №464, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування автомобіль марки Skoda, модель Rapid, комплектація Active, а позивач зобов'язавсь періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі. Згідно пункту 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 договору, або різні до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 договору. 27.02.2017 позивачем на рахунок відповідача було внесено грошові кошти в сумі 29 500,0 грн. як комісію за організацію договору лізингу, що підтверджується копією квитанції № 0.0.715921628.1 від 27.02.2017. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Щодо правозастосування вказаних законодавчих актів Верховний Суд України сформував правову позицію у справі № 6-2766цс15 яка полягає у наступному. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 27.02.2017, укладений між [PERSON] та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», нотаріально посвідчено не було. В той же час судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджуються наданими суду та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, обраний спосіб захисту його права, відповідає змісту суб'єктивного права та характеру його порушення, а позовні вимоги ґрунтуються на положеннях закону, яким урегульовано спірні правовідносини, та умовах договору, укладеному між сторонами. Таким чином позов належить задовольнити в повному обсязі, визнавши оспорюваний договір недійсним, та стягнувши з відповідача на користь позивача майно, набуте ним на виконання договору - грошові кошти в сумі 29 500, 00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, а позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 1280 грн., що складає: 640 грн. - за вимогу немайнового характеру (визнання договору недійсним) та 640 грн. - за вимогу майнового характеру (стягнення коштів). На підставі викладеного вище,

Outcome: approved