Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги та відступлення прав кредитора від 17.06.2014 року, укладений між ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" та ТОВ "Боспор - Інвест". Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.04.2013 року між ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" (надалі - ПАТ "ЧБРР") та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1302/251/28 від 17.04.2013 року відповідно до умов якого ПАТ "ЧБРР" було надано гр.. [PERSON] споживчий кредит у розмірі 300 000,00 грн. із строком повернення кредиту до 18.04.2016 року. [PERSON] виконував свої грошові зобов'язання належним чином, однак в зв'язку з закриттям відділень ПАТ "ЧБРР" останній був позбавлений можливості відповідно до умов п.4.1., 4.2. кредитного договору щомісячно вносити грошові кошти на погашення суми кредиту та відсотків по ньому готівкою в касу. Поряд з зазначеним 31.07.2014 року гр.. [PERSON] було отримано повідомлення від ПАТ "ЧБРР" про відступлення права вимоги по вищевказаному кредитному договору на користь ТОВ "Боспор - Інвест" на підставі договору про відступлення права вимоги та відступлення прав кредитора від 17.06.2014 року. З вказаним позивач [PERSON] не погоджується, оскільки відповідно до ст. 47, 48 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" та відповідно до ст. 4 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" ПАТ "ЧБРР" порушив перелік послуг, які можуть надаватися банком та неправомірно передав право вимоги за плату, до [PERSON] по вищевказаному кредитному договору - ТОВ "Боспор - Інвест", шляхом укладання з останнім договору про відступлення права вимоги та відступлення прав кредитора від 17.06.2014 року. Також зазначив, що вищевказаним кредитним договором не передбачено право кредитора щодо односторонньої зміни складу учасників у зобов'язанні, однак відповідно до укладеного договору про відступлення права вимоги та відступлення прав кредитора від 17.06.2014 року, вказане є прямим порушенням його учасниками норм ЦК України щодо особистого характеру прав та обов'язків учасників вищевказаного кредитного договору № 1302/251/28 від 17.04.2013 року, що обумовлює недійсність вчиненого між відповідачами правочину щодо відступлення права вимоги по кредитному договору. Крім того ТОВ "Боспор-Інвест" не є фінансовою установою, у зв'язку з чим укладений договір про відступлення права вимоги та відступлення прав кредитора від 17.06.2014 року придбаний ТОВ "Боспор - Інвест" - вчинено протиправно та суперечить ст .ст. 511, 194, 527, 528, 227, 512, 516 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином причини неявки не повідомили. Суд, з урахуванням думки представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи у відсутності відповідачів, вважає можливим розглядати справу у їх відсутність на підставі ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 17.04.2013 року між ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1302/251/28 від 17.04.2013 року відповідно до умов якого ПАТ "ЧБРР" було надано гр.. [PERSON] споживчий кредит у розмірі 300 000,00 грн. із строком повернення кредиту до 18.04.2016 року (а.с.15-21). Також встановлено, що 17.06.2014 року між ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" та ТОВ "Боспор-Інвест" було укладено договір про відступлення права вимоги та відступлення прав кредитора та відповідно до додатку №1 до вказаного договору, вбачається, передача зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 1302/251/28 від 17.04.2013 року від ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" до ТОВ "Боспор-Інвест" (а.с.47-49). З копії листа адресованого [PERSON] від ПАТ "ЧБРР", вбачається повідомлення позивача про те, що ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" відступило ТОВ "Боспор-Інвест" право вимоги за кредитним договором № 1302/251/28 від 17.04.2013 року укладеного між ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" та [PERSON] від 17.04.2013 року (а.с.34,38). Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаного Договору про відступлення права вимоги та відступлення прав кредитора недійсним, позивач не надав доказів, що банк не мав право відступити право вимоги за Кредитним договором іншому банку або кредитній спілці, тобто юридичній особі, яка має відповідну ліцензію на здійснення таких банківських операцій як видача і обслуговування кредитів та факторингу. Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Положеннями ст. 1079 ЦК України регламентовано, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно п.1 ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, його моральним засадам. При цьому, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 49, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", вбачається, що до кредитної операції як виду діяльності банку належить придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що при укладенні Договору факторингу відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання Договору факторингу, а також не було порушено положень ст. 1077 ЦК України та п.3 ч.1 ст. 49, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Однак, враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України, які передбачають умови щодо укладання та виконання зобов'язань, представником позивача не було надано належних доказів тому, що ТОВ Боспор-Інвест" не являється фінансовою установою та що вищевказаний договір про відступлення права вимоги та відступлення прав кредитора укладений між ПАТ "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" та ТОВ "Боспор-Інвест" не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що при укладенні Договору про відступлення прав вимоги та відступлення прав кредитора недійсним відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання Договору про відступлення прав вимоги та відступлення прав кредитора недійсним, а також не було порушено положень на які посилався позивач при подачі та обґрунтуванні своїх позовних вимог, зокрема ст .ст. 511, 194, 527, 528, 227, 512, 516 ЦК України. Разом з тими, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За викладених підстав та враховуючи те, що під час розгляду справи не встановлено порушень чинного законодавства з боку відповідачів, суд приходить до висновку, що вчинений сторонами правочин відповідає дійсному волевиявленню сторін і спрямований на настання певних юридичних наслідків як для однієї так і для другої сторони, укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому в задоволенні вимог позивача про визнання недійсним кредитного договору слід відмовити. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у позові. Судові витрат розподіляються судом відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed