Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить: визнати недійсним договір майнового лізингу № 505048 від 28.07.2015р., укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АМГ»; застосувати правові наслідки недійсності правочину - стягнути з ТОВ «АМГ» («Автомоторсгруп») на її користь 139405,00 грн., одержаних за недійсним правочином як сплата вартості фінансування та авансового платежу; стягнути з ТОВ «АМГ» на її користь суму судового збору 1 945,25 грн.. В обґрунтування позову зазначено, що 28 липня 2015 року між позивачем та Лізинговою компанією ТОВ «АМГ» було укладено договір № 505048 майнового лізингу (надалі за текстом - «Договір»), відповідно до якого позивач мав намір для особистих потреб придбати у відповідача в користування, а після повної його оплати - у власність автомобіль Fіаt Dоblо Соmbі Махі 1.6 МТ Active Lungo NI (надалі за текстом - «Автомобіль»). Договір укладався в приміщенні інформаційного пункту (відділу) відповідача за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів, 24. За результатами переговорів між позивачем і представником відповідача були узгоджені такі істотні умови угоди: предмет лізингу: автомобіль Fіаt Dоblо Соmbі Махі 1.6 МТ Active Lungo NI, 2014 рік випуску, без пробігу; вартість предмета лізингу: 199 150,00 грн. (сто дев'яносто дев'ять тисяч сто п'ятдесят гривень); порядок розрахунків: перший платіж в сумі 39 830,00 грн. (20 % вартості автомобіля) сплачується одразу після підписання Договору, решта платежів, з урахуванням відсотків та комісійної винагороди відповідача - рівними частинами протягом п'яти років: порядок передачі автомобіля в користування - протягом 7-10 днів після сплати першого платежу; порядок передачі автомобіля у власність позивача - після повного розрахунку, за умови своєчасного внесення всіх обумовлених платежів. Домовившись про придбання автомобіля на вказаних умовах та ознайомившись з проектом відповідного договору, позивач через відділення банку сплатив відповідачеві обумовлені Договором кошти у розмірі 39 830,00 грн., після чого відповідач надав позивачеві для підписання текст Договору, виконаний на великій кількості сторінок дрібним шрифтом, вивчити які позивачеві можливості не надали, завіривши, що всі істотні умови вже погоджені, в тексті Договору все відповідає досягнутим домовленостям, при цьому Договір слід підписувати швидше, адже бажаючих придбати автомобілі багато, і вони чекають у черзі. Позивач вважаючи, що умови придбання автомобіля дійсно погоджені, і саме ці умови викладені в Договорі, підписав запропоновані відповідачем папери, отримав свій примірник Договору і почав чекати на автомобіль. Однак, зі спливом тижня після укладення Договору відповідач не лише відмовився, на вимогу позивача передати передоплачений автомобіль, а й заявив, що для його отримання позивач насправді має сплатити 50 % його вартості, причому до зазначеної суми вже сплачені позивачем кошти не включаються, адже є платою за організацію та оформлення Договору. Позивач знайшла необхідні кошти та 31.07.2015 р. додатково перерахувала на рахунок відповідача 50 % вартості автомобіля, що дорівнює 99 575,00 грн. Після здійснення відповідного платежу відповідач на чергову вимогу позивача передати їй автомобіль, заявив, що насправді Договором передбачено, що така передача здійснюється протягом 120 робочих днів після оплати авансу. Після вивчення позивачем підписаного нею Договору, з'ясувалося, що умови даного правочину кардинально відрізняються від того, що насправді було узгоджено сторонами під час переговорів і було викладено у наданій позивачеві для вивчення «типовій формі», а саме: - в тексті Договору немає відомостей ані про рік випуску, ані про будь-які якісні характеристики автомобіля, тому з Договору не вбачається, чи йдеться про новий транспортний засіб, чи про вживаний або взагалі пошкоджений чи зіпсований (п.3.1, Додаток №4 до Договору); - згідно з п.3.5. Договору автомобіля може й не бути у відповідача, тому останній вправі замінити предмет лізингу на інший, причому наслідки непогодження позивача з такою заміною в Договорі не передбачені; - для отримання автомобіля насправді, окрім 20 % «вартості фінансування» та 50 % вартості транспортного засобу, позивач має сплатити також «комісію за передачу» у розмірі 5 974,50 грн., про яку до цього часу відповідач не згадував, тим часом коли відповідно до п.5.1. Договору без внесення відповідної «комісії» перебіг строку, протягом якого відповідач має передати автомобіль позивачеві, навіть не розпочинається. Позивач зазначає, що придбавати автомобіль на подібних умовах вона не погоджувалась, зміст Договору не відповідає внутрішній волі позивача, та вважає, що підписання даного правочину є наслідком введення позивача в оману з боку представників відповідача. Крім того, позивач вважає, що дії відповідача є недобросовісні та виявлені позивачем вже після сплати відповідачу грошових коштів, а саме: 1) код ЄДРПОУ відповідача, зазначений у Договорі, є хибним, адже містить сім знаків замість восьми, тим часом коли печатка взагалі не містить зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи, тому позивач вважає, що відповідач робить все можливе, щоб знайти його в майбутньому було важко; 2) ідентифікувати Відповідача як юридичну особу позивач зміг лише на підставі виданих йому реквізитів для оплати (де код за ЄДРПОУ зазначено вірно, інакше зарахування банківською установою коштів на рахунок унеможливлюється), причому з'ясувалося, що відомості про Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» в Єдиному державномуреєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, мають статус непідтверджених; 3) за юридичною адресою відповідач насправді відсутній, про подібну компанію ніхто не чув, будинок № 3 по вулиці Івана Мазепи є багатоквартирним, тим часом коли номера квартири чи офісу у складі юридичної адреси відповідача не зазначено, тобто ця адреса є неповною. В зв'язку з наведеними обставинами позивач вимушений був звернутися до Ленінського РВ УМВС України в Запорізькій області із заявою про притягнення посадових осіб відповідача до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ст.190 Кримінального кодексу України. Однак, незалежно від результатів розслідування, порушені відповідачем права позивача потребують захисту в порядку цивільного судочинства, тому позивач вимушений був звернутись до суду. Позивач стверджує, що під час підписання Договору відповідач навмисно ввів його в оману стосовно: - розміру коштів, після сплати яких позивач отримає від відповідача автомобіль; - природи внесеного позивачем платежу у розмірі 39 830,00 три. як плати за організацію та оформлення Договору, вартість якої не включається до загальної вартості Автомобіля; - строків отримання автомобіля (йшлося про 7 - 10 календарних, а не 120 робочих днів); - права відповідача замінити автомобіль на інший, так само як і можливої відсутності автомобіля в розпорядженні відповідача (останній запевняв, що автомобіль є і буде доставлений у м. Запоріжжя одразу після сплати першого внеску); - якісних характеристик автомобіля, адже позивач бажав придбати саме нову автівку, тим часом коли в Договорі зазначено лише її модель. Оскільки всі зазначені вище умови мають істотне значення в розумінні ч.І ст.229 ЦК України, позивач наполягає, що Договір має бути визнано недійсним на підставі ст.230 ЦК України як такий, що його вчинено під впливом обману. Крім того, як на його думку, недійсність Договору випливає і зі ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі за текстом - «Закон»), норми якого застосовуються до оспорюваного правочину, адже позивач, укладаючи його, мав намір придбати автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п.22 ст.І Закону), виступав як споживач, а відповідач - як виконавець -суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п.3 ст.1 Закону). Вважає, що його було введено в оману щодо основних характеристик автомобіля (які в договорі взагалі не визначені), а також щодо ціни та порядку її розрахунку, що є підставою для визнання договору недійсним. Посилаючись на норми Закону України « Про захист прав споживачів», норми Цивільного Кодексу України, просить суд : - Визнати недійсним договір майнового лізингу № 505048 від 28.07.2015 р., укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АМГ»; - Застосувати правові наслідки недійсності правочину - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АМГ» («Автомоторсгруп») на її користь 139405,00 грн. (Сто тридцять дев'ять тисяч чотириста п'ять гривень 00 копійок), одержаних за недійсним правочином як сплата вартості фінансування та авансового платежу; - стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача, що діє на підставі довіреності від 21.01.2016 року, вимоги викладені в позовній заяві ( а.с. 2-7; 69-70) підтримав в повному обсязі, надав пояснення відповідно до тексту позовних вимог, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, про що свідчать підписи у поштових повідомленнях уповноваженої особи про отримання повісток за адресою відповідача ( а.с. 58,68), заперечень не надійшло. Зі згоди позивача суд ухвалив слухати справу у відсутність представника відповідача в порядку заочного провадження на підставі ст. 224 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача, дослідив матеріали справи суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами по справі 28.07.2015 року укладено договір № 505048 майнового лізінгу з додатками ( а.с. 9 - 23), відповідно до якого позивач мав намір для особистих потреб придбати у відповідача в користування, а після повної його оплати - у власність автомобіль Fіаt Dоblо Соmbі Махі 1.6 МТ Active Lungo NI (надалі за текстом - «Автомобіль»). Позивач зобовязалась сплачувати за користування автомобіля періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 8 297,92 грн. щомісяця. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. Згідно пункту 5.1 договору автомобіль передається у користування позивача не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства авансового платежу та комісії за передачу автомобіля. Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі « Вартість фінансування ), яка розраховується як: вартість фінансування , яка визначена у додатку № 2 до даного договору та становить 20 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 2 до даного договору та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 2 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу. Згідно з пунктом 8.2.3 договору лізингоотримувач зобовязаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. 28 липня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатила товариству грошові кошти в розмірі 39 830,0 грн. (а.с. 24, 80), вважаючи їх часткою для оплати автомобіля. 31 липня 2015 року позивач додатково перерахував на рахунок відповідача 50% вартості автомобіля, що дорівнює 99 575,0 грн ( а.с. 24). Відомостей про виконання договору з боку відповідача суду не надходило. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору майнового лізингу від 28 липня 2015 року № 505018, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 3.6 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір № 505018 майнового лізингу від 28 липня 2015 року, укладений між позивачем по справі та ТОВ «Автомоторсгруп», нотаріально посвідчено не було. Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України регламентовано підставу недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, з урахуванням наявних у справі доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, через що укладений сторонами договір майнового лізингу №505048 від 27 липня 2015 року підлягає визнанню недійсним, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена останнім сума загалом в розмірі 139 405,50 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з вимог, передбачених ст. 88 ЦПК України. Позивач при звернені до суду сплатив судовий збір в розмірі 1 945,25 грн.( а.с.1). Оскільки позовні вимоги позивача задоволені у повному обсязі, є підстави для стягнення судового збору на користь позивача з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved