Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про зобовязання відповідача спростувати перед керівництвом поліклініки № 3 м. Івано-Франківська та ЦМКЛ м. Івано-Франківська, поширені ним недостовірні відомості в скарзі на імя головного лікаря ЦМКЛ м. Івано-Франківська від 12 травня 2014 року щодо того, що в квітні 2014 оку позивачка вчинила кримінальний злочин за ст. 383 ч. 2 та за ст. 384 ч.2 КК України, до того також вчиняла аналогічні злочини; що завдяки своїй посаді організувала навколо себе злочинне угрупування для свого захисту; що допомогла [PERSON] сфальшувати довідку з травмпункту про тілесні пошкодження які ним були отримані, та в сприянні отримання сфальсифікованих довідок іншими жителями с. Микитинці, в сприянні незаконного отримання другої групи інвалідності громадянкою [PERSON]; що організувала щодо свого батька [PERSON] аферу шантажу та залякування. Також просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та всі судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що її суд [PERSON] на протязі тривалого часу пише на неї різні скарги в різні інстанції, безпідставно звинувачує в неналежній поведінці, зловживаннях при здійсненні професійної діяльності, у вчиненні кримінальних злочинів. Відповідачем загалом було написано близько 40 скарг, основна маса яких адресована головному лікарю поліклініки № 3 та головному лікарю ЦМКЛ м. Івано-Франківська. Перевірка безпідставних скарг займає багато часу в керівництва по місцю роботи позивачки та негативно впливає на її ділову репутацію. Позивачка жодного разу не притягувалась до кримінальної відповідальності, жодного відношення до довідок з травмпункту не має, групи інвалідності не встановлює, свого батька не залякувала та не шантажувала. У звязку з такими неправомірними діями відповідача позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що позивачка постійно нервує, змушена виправдовуватись на роботі перед керівництвом та колегами. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовних заявах. Просили позови задовольнити в повному обсязі. Позивачка уточнила позовні вимоги, просила визнати недостовірною інформацію поширену відповідачем та зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення заяви на імя головного лікаря ЦМКЛ м. Івано-Франківська відповідного змісту, а саме, вказавши, що відомості зазначені ним в скарзі є недостовірними. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову заперечив та просила в задоволенні позову відмовити. Суду пояснив, що вважає відомості викладені ним в скарзі правдою, та просив перевірити головного лікаря відомості викладені ним в скарзі. На запитання суду про характер, достовірність інформації щодо вчинення позивачкою кримінальних злочинів відповіді не надав. Надав суду письмові заперечення. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду дав покази в яких вказав, що з відповідачем в нього був конфлікт а результаті якого свідок отримав травму. На експертизу його направили в міліції. В травмпункті свідку видали довідку , позивачки в травмпункті не було, жодного відношення до довідки вона немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що є батьком позивачки, з відповідачем конфліктує вже 5 років. Суду пояснив, що дочка його не залякує, не шантажує, з дочкою в нього хороші стосунки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що інвалідність позивачка їй оформлювати не допомагала. В 2000 році позивачка ще навіть не працювала. Вислухавши пояснення сторін, показ свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що 12 травня 2014 року відповідач звернувся зі скаргою на імя головного лікаря Івано-Франківська [PERSON] (а.с.5-8). Зі змісту скарги вбачається, що скарга є шостою, скаржиться відповідач на дільничну медсестру по с. Микитинці [PERSON]. У своїй скарзі [PERSON] стверджує: «що у квітні 2014 року [PERSON] вчинила кримінальний злочин за ст. 383 ч. 2 та ст. 384 ч. 2 КК України. Як це відбувалось видно з матеріалів які я додаю до скарги. Відповідь з Івано-Франківського МВ від 29.08.2013 року свідчить про те, що гр.. [PERSON] у квітні 2013 року вже скоїла злочини за тими ж статтями. Злочини [PERSON] вчиняла неодноразово. Практично [PERSON] завдяки своїй посаді організувала навколо себе злочинне угрупування». Відповідач не заперечує факту звернення та вказує, що такі факти мали місце у звязку з чим він просив провести перевірку. Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. З таким правом кореспондується обов'язок, визначений ст. 68 Конституції України про недопустимість посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 269, ч. ч. 1, 6 ст. 277 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. п. 6, 15 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Негативною, в розумінні ст. 277 ЦК України слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В справі, що розглядається поширення інформації мало місце у скарзі відповідача від 12.005.2014 року до головного лікаря ЦМКЛ м. Івано-Франківська. Відповідь на вказану скаргу надала головний лікар міської поліклініки (а.с.9). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного і презумпція добропорядності. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Інформація, що була розповсюджена відповідачем у скарзі мала негативний характер - вказувала на неналежне виконання службових обов'язків позивачкою, вчинення нею кримінально караних правопорушень. Таким чином про порушення позивачкою норм чинного законодавства, порушення принципів моралі, неетичну поведінку суспільному житті. Судом на підставі доказів відповідача повинно бути перевірено чи відповідає негативна інформація дійсності, чи не містить вона оціночних суджень. Доведення того, що інформація є достовірною покладається на відповідача, однак відповідач жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що позивачка вчиняла злочини, створила злочинне угрупування суду не надано. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які снували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Аналізуючи кожне з висловлювань, які містять інформацію, яку позивачка просить визнати недостовірною суд входить з наступного. Щодо інформації: «що в квітні 2014 року позивачка вчинила кримінальний злочин за ст. 383 ч. 2 та за ст. 384 ч.2 КК України, до того також вчиняла аналогічні злочини», відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, позивачка притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів передбачених. 2 ст. 383 та ч. 2 с. 384 КК України, обвинувального вироку суду щодо позивачки відповідачем не надано суду. «що завдяки своїй посаді організувала навколо себе злочинне угрупування для свого захисту», відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту організації позивакою злочинного угрупування. «що допомогла [PERSON] сфальшувати довідку з травмпункту про тілесні пошкодження які ним були отримані, та в сприянні отримання сфальсифікованих довідок іншими жителями с. Микитинці, в сприянні незаконного отримання другої групи інвалідності громадянкою [PERSON]», судом не встановлено із копії скарги, яка надана позивачкою, що такі твердження зі сторони відповідача мали місце у скарзі. «що організувала щодо свого батька [PERSON] аферу шантажу та залякування», таких тверджень відповідача у скарзі, яка надана позивачкою не має. Отже в скарзі на імя головного лікаря ЦМЛ м. Івано-Франківська від 12.05.2014 року відповідач стверджує про порушення позивачкою норм чинного законодавства, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття. Таким чином дана інформація являється негативною для позивачки і тому її поширення завдало моральної шкоди та шкоду діловій репутації позивачки Що стосується тверджень про те, що: «допомогла [PERSON] сфальшувати довідку з травмпункту про тілесні пошкодження які ним були отримані, та в сприянні отримання сфальсифікованих довідок іншими жителями с. Микитинці, в сприянні незаконного отримання другої групи інвалідності громадянкою [PERSON]; що організувала щодо свого батька [PERSON] аферу шантажу та залякування», то зі змісту скарги не вбачається, що відповідач висловлював такі твердження. Крім того, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3 - 5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції, яка відображена у рішеннях від 29 березня 2005 року у справі «Українська «[PERSON]» проти України», від 5 травня 2011 року у справі «Редакція газети «Правое дело» та Штекель проти України», від 31 березня 2011 року у справі «Сірик проти України» та інших. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Враховуючи те, що позивачкою частково доведено суду те, що відомості викладені в скарзі відповідача від 12.05.2014 року порушують її особисті немайнові права та ділову репутацію, суд прийшов до висновку, що вимоги про визнання недостовірною інформації та зобовязання спростувати поширені недостовірні підлягають частковому задоволенню, а саме, слід: визнати недостовірною інформацію поширену [PERSON] в скарзі на імя головного лікаря ЦМКЛ м. Івано-Франківська від 12 травня 2014 року, а саме: «що в квітні 2014 року [PERSON] вчинила кримінальний злочин за ст. 383 ч.2 та за ст. 384 ч.2 КК України, до того також вчиняла аналогічні злочини; що завдяки своїй посаді організувала навколо себе злочинне угрупування для свого захисту.» та зобовязати [PERSON] спростувати перед керівництвом ЦМКЛ м. Івано-Франківська поширені ним недостовірні відомості в скарзі на імя головного лікаря ЦМКЛ м. Івано-Франківська від 12 травня 2014 року, а саме: «що в квітні 2014 року [PERSON] вчинила кримінальний злочин за ст. 383 ч.2 та за ст. 384 ч.2 КК України, до того також вчиняла аналогічні злочини; що завдяки своїй посаді організувала навколо себе злочинне угрупування для свого захисту.» шляхом звернення із заявою на імя головного лікаря ЦМКЛ м. Івано-Франківська про те, що відомості викладені ним в скарзі від 12 травня 2014 року, а саме: «що в квітні 2014 року [PERSON] вчинила кримінальний злочин за ст. 383 ч.2 та за ст. 384 ч.2 КК України, до того також вчиняла аналогічні злочини; що завдяки своїй посаді організувала навколо себе злочинне угрупування для свого захисту.» є недостовірними. Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз яснено Верховним Судом України в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3 - 5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи те, що доводи позивачки про порушення її особистих немайнових прав знайшли своє часткове підтвердження, вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також є частково обґрунтованими, а тому, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди позивачці. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом, позивачка підтвердила оригіналом квитанції витрати, які вона понесла на правову допомогу в розмірі 2000 грн. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням наведеного з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати та витрати на правову допомогу. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 34, 68 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. п. 6, 15, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 16, 23, 269, 277, 280 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 84, 88 ЦПК України,

Outcome: partial