Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа - Банк" (далі - відповідач) про визнання третейської угоди недійсною. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 20.12.2013 р. між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого сторони погодились внести до договору застереження, яке є третейською угодою та домовилися, що розгляд спорів, що можуть виникнути у зв'язку із цим договором, підлягають розгляду та вирішенню Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Однак, позивач вважає третейську угоду недійсною, оскільки: третейські суди не мають права розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а позивач, як споживач, позбавлений права на захист порушених прав у суді загальної юрисдикції. Враховуючи те, що спірний правочин не відповідає вимогам ст.ст. 27, 203, 228 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 6 Розділу № 1 «Базові умови кредитування» Кредитного договору № 500442524 від 20.12.2013 р. укладеного між ПАТ "Альфа - Банк" та [PERSON]; визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 23 Розділу № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ "Альфа - Банк" Кредитного договору № 500442524 від 20.12.2013 р. укладеного між ПАТ "Альфа - Банк" та [PERSON] У судове засіданні представник позивача не з'явився, до суду надав заяву у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи містяться письмові заперечення на позов. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Частиною 1 ст. 203 визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч.1,2 ст.228 ЦК України). Судом було встановлено, що 20.12.2013 р. між сторонами було укладено кредитний договір № 500442524 від 20.12.2013 р., за умовами, п. 6 Розділу № 1 «Базові умови кредитування» та п. 23 Розділу № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ "Альфа - Банк", якого сторони погодились внести до договору застереження, яке є третейською угодою та домовилися, що розгляд спорів, що можуть виникнути у зв'язку із цим договором, підлягають розгляду та вирішенню Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Відповідно до ст. 1 Закону України "Про третейські суди" та ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) (п. 14 ст. 6 ЗУ "Про третейські суди"). За наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року N 1701-IV "Про третейські суди" про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України "Про захист прав споживачів" банк не є споживачем. Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів (п. 3 Постанови ВССУ № 5 від 30.03.2012 р.). Укладення сторонами третейської угоди не є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав (Ухвала ВСУ від 21.10.2010 р.). За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, враховуючи те, що кредитний договір є дійсним та те, що внесене до нього застереження, яке є третейською угодою, жодним чином не порушує права позивача на захист своїх прав у судах загальної юрисдикції, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed