Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ "Мостобудівельний загін №73" про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини. 01.09.2011 року [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ "Мостобудівельний загін №73" (раніше - ДП ПАТ "Мостобуд" Мостоотряд №73) на посаду електрогазозварника. 12.02.2014 року [PERSON] звільнився з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. Позивач стверджує, що при звільненні, а саме 13.02.2014 року йому не було виплачено заробітну плату, яка становить 7 235 грн.88 коп. (з них 4340 грн.88 коп. - компенсація за невикористану відпустку). Крім того, не виплачено 1586 грн. - витрат на відрядження, тому загальна суму боргу становила 8 821 грн.88 коп. Посилаючись на норми ст.ст.116,117 КЗпП України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі (у тому числі компенсацію за невикористану відпустку та витрати на відрядження) у сумі 8821,88 гривні; компенсацію за затримку розрахунку у розмірі 846,86 гривні, а також моральну шкоду у сумі 1000 гривень, яку останній обгрунтовує перенесеними ним моральними стражданнями з приводу неможливості матеріального забезпечення своєї сім'ї через порушення його конституційного права на своєчасну оплату праці. В судове засідання позивач [PERSON] надав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник ТОВ "Мостобудівельний загін №73" в судове засідання не з'явився, направивши до суду заперечення проти вимог позову, в яких визнав позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в загальній сумі 5 235,88 гривень. З вимогами щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу не погодився, посилаючись на те, що станом на час розгляду справи заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку частково погашено в сумі 2000 гривень, що підтверджується списками перерахування грошових коштів на карткові рахунки банку "Аваль". Вимогу щодо виплати середнього заробітку по затримці розрахунку при звільненні вважає необгрунтованою, оскільки позивач в день звільнення не працював через відсутність об'ємів робіт по дільниці в м.Одесі, а тому, в порушення ст.116 КЗпП України з вимогою до адміністрації підприємства про розрахунок не звертався, а відразу подав позов до суду. Також вважає необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено чи вживались ним будь-які дії з метою зменшення душевних страждань та, як наслідок, завданої моральної шкоди. Також не визнає та вважає недоведеною вимогу щодо стягнення витрат на правову допомогу. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається з копії трудової книжки [NUMBER] (а.с.5), [PERSON] 01.09.2011 року був прийнятий на роботу до ТОВ "Мостобудівельний загін №73" (раніше - ДП ПАТ "Мостобуд" Мостоотряд №73) на посаду електрогазозварника (запис №24), 12.02.2014 року звільнився з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП. З копії звіту про виплату заробітної плати з 01.08.2013 року по 28.02.2014 року (а.с.10) вбачається, що відповідач заборгував позивачу 1,700 грн. 00 коп. - заробітної плати за серпень 2013 року, 1,511 грн. 00 коп. - за жовтень 2013 року, 4,340,88 грн. 00 коп. - за лютий 2014 року, за відрядження - 1586 грн.00 коп., а всього 8821, грн. 88 коп. Із розрахункового листка за лютий 2014 року (а.с.11) видно, що [PERSON] нараховано компенсація за відпустку в сумі 5,362 грн.62 коп., з урахуванням утримань із заробітної плати до виплати значиться сума 4,340.88 гривні, яка на кінець місяця залишається в боргу за підприємством. З розрахунку витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката від 12.03.2014 року (а.с.12) видно, що адвокатом [PERSON], діючим на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.13), згідно витягу з угоди про надання правової допомоги №13 від 11.03.2014 року, позивачу надано правову допомогу: консультацію та оформлення позовної заяви до ТОВ "Мостобудівельний загін №73" про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди: 11.03.2014 року надано консультацію щодо характеру спірних відносин (15 хв.) 1218 Х 40% = 121 грн. 80 коп., 12.03.2014 року - підготовка та оформлення позовної заяви (60 хв.) 1218 Х 40% = 487 грн. 20 коп., а всього оплачено 609 грн. 00 коп., згідно квітанції №7(а.с.14). Також судом досліджено надіслані відповідачем разом із запереченнями копії списків перерахування грошових коштів на карткові рахунки банку Аваль, в переліку яких значиться і позивач [PERSON] під табельним номером [NUMBER] (а.с.43-44). Згідно зазначених списків, останньому перераховано всього 2 000 гривень на підставі: документа № МО-1896 від 07.05.2014 в сумі 1,275,00 грн.; № МО-1898 від 07.05.2014 року в сумі 725,00 грн. Таким чином, станом на день розгляду справи, з урахуванням вищезазначених сум, сплачених після звернення позивача до суду, заборгованість по заробітній платі (у тому числі компенсація за невикористану відпустку та витрати на відрядження) складає 6821,88 коп. (8821,88 - 2000), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, суд керується вимогами ст.43 Конституції України, згідно якої кожна людина має право на заробітну плату, не нижчу ніж встановлено законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 статті 115 Кодексу Законів про працю України та ст.24 Закону України "Про оплату праці", роботодавець зобов'язаний здійснювати виплату заробітної плати найманим працівникам регулярно в робочі дні в терміни, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. З урахуванням норм ст.ст.47, 116 КЗпП України, відповідач був зобов'язаний в день звільнення видати позивачу належним чином заповнену трудову книжку та виплатити всі суми, належні йому від підприємства. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачу була видана трудова книжка та розрахунковий листок за лютий 2014 року, із якого вбачається борг за підприємством в сумі 4340,88 гривні. Такі дії посадових осіб ТОВ "Мостобудівельний загін №73" суперечать вимогам законодавства України та порушують законні права позивача. Представником відповідача не доведено тих обставин, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем відбулась не з вини ТОВ "Мостобудівельний загін №73". А сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, тому доводи представника відповідача, в надісланих до суду запереченнях, щодо необхідності звернення позивача до роботодавця з окремою вимогою про розрахунок, суд вважає безпідставними. При цьому суд зважає на Перший Протокол до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, яка, відповідно до ст.9 Конституції України з моменту ратифікації та набрання чинності для України, стала частиною національного законодавства. Так стаття 1 Першого Протоколу є єдиним положенням Конвенції, яке захищає економічні права, передбачаючи, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Термін "власність", як це передбачено статтею 1 Першого Протоколу, може означати або "існуючу власність" (Van Der Mussele v Belgium judgment of 23 November 1983, Series A, No. 70), або претензії, щодо яких заявник може довести, що він принаймні має "законні підстави" отримати можливість використати право власності (Pine Valley Development Ltd and Others v Ireland judgment of 9 February 1991, Series A, No. 246-B). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітньої плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два каледарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Ураховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 12.02.2014 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, дійшов висновку, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (згідно наданого відповідачем звіту по виплаті заробітної плати - це були листопад 2013 року та жовтень 2013 року), а саме 1 511 + 109 = 1620(сума середньої заробітної плати за останні 2 календарних місяці роботи, що передують звільненню); 1 620 грн. : 44 (кількість робочих днів) = 36,82 грн. (розмір заробітної плати за один день роботи). Зважаючи на те, що на день розгляду справи судом фактичний розрахунок з позивачем не проведено, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.02.2014 року по день ухвалення рішення судом, однак, враховуючи той факт, що позивач 25.02.2014 року працевлаштувався та отримує заробітню плату за новим місцем роботи, тому суд вважає можливим стягнути на його користь з відповідача компенсацію за затримку розрахунку по день працевлаштування, що складає 9 робочих днів та суму у розмірі 331,38 гривні, виходячи із середньоденної заробітної плати 36,82 гривні (9 х 36,82). У зв'язку з порушенням відповідачем конституційного права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, останньому, безспірно, заподіяна моральна шкода, яка виразилася в емоційних та душевних переживаннях, впродовж декількох місяців він був позбавлений можливості реалізувати свої уподобання, бажання, прагнення забезпечувати свою сім'ю, був порушений його звичний життєвий уклад. На підставі ст.237-1 КЗпП України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди в розмірі 500 грн. Саме такий розмір компенсації, на думку суду, є співрозмірним психологічним стражданням позивача, а тому є розумним і справедливим. Також, на підставі ст.ст.84,88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача фактично понесені останнім і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом при вирішенні цивільної справи, що складають 609 гривень (а.с.12-14), вирахуваних на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року №590 "Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" та судовий збір на користь держави Україна в розмірі 243 грн. 60коп. Виходячи з вищенаведеного,

Outcome: partial