Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

[PERSON] Державної Пенітеціарної служби України В Полтавській області звернулось з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП в порядку регресу. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що 26.02.2014 року близько 11-00 год. в районі електроопори № 173 по пр-кту Миру в м. Полтаві [PERSON] керуючи автомобілем "Мітцубісі", держ. номер 0879, який належить позивачу, при виконанні маневру розвороту ліворуч в технологічному розриві не впевнився у безпеці маневру та скоїв зіткнення з автомобілем "Опель Віваро" під керуванням Сацюка.В.В. Рішенням Ленінського районного суду Полтавської області було задоволено позовні вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди та відповідно стягнуто з [PERSON] державної Пенітенціарної служби України в Полтавській області на користь [PERSON]В у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 48000 грн. 00 коп., витрати на правову допомогу в сумі 1970 грн. 00 коп., а всього 49970 грн. 00 коп. На виконання вимог вищевказаного рішення суду 04.11.2014 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області з рахунку [PERSON] було списано на користь [PERSON] 1970 грн. Відтак, користуючись своїм правом зворотної вимоги до винної особи, позивач звернувся до суду з вищевикладених підстав та просить стягнути з відповідача розмір шкоди, що складає 1970 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявився будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, розгляд справи просив проводити без його участі, позов підтримав. Відповідач в судове засідання не зявився будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, попередньо надавши заяву про визнання позову, розгляд справи просив проводити без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України" від 18.03.2004, № 1618-IV, (надалі ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Полтави встановлено, що 26.02.2014 року близько 11-00 год. в районі електроопори № 173 по пр-кту Миру в м. Полтаві водій [PERSON] під час виконання трудових обовязків, керуючи автомобілем "Мітцубісі", держ. номер 0879, який перебуває на балансі [PERSON] Державної Пенітенціарної служби України в Полтавській області, допустив порушення вимог ПДР України та скоїв зіткнення з автомобілем "Опель Віваро" під керуванням Сацюка.В.В. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали технічні пошкодження. За даним рішенням Ленінський районний суд міста Полтави дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та стягнув з відповідача [PERSON] Державної Пенітенціарної служби України в Полтавській області на його користь 48\~000,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що відбулась з вини водія [PERSON], який на час дорожньо-транспортної пригоди перебував з відповідачем у трудових правовідносинах, та які складаються витрат позивача на ремонт належного йому автомобіля, його транспортування з місця ДТП 26.02.2014 року та послуги судового експерта. Крім того з відповідача [PERSON] Державної Пенітенціарної служби України в Полтавській області було стягнуто на користь позивача [PERSON] 1970 грн. на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Частиною 1 ст. 1172 ЦК України, передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ст. 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП ( 322-08 ) не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1ст. 1191 ЦК). Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується повідомленням про безспірне списання коштів з рахунків боржника, 04 листопада 2014 року з [PERSON] Державної Пенітеціарної служби України В Полтавській області на підставі виконавчого листа Ленінського районного суду м. Полтави на користь [PERSON] було стягнуто 1970 грн. правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст 22 ЦК України 2 збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч.1 ст 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок розподілу судових витрат передбачений ст. 88 ЦПК України. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, понесені особами у звязку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді справ у порядку цивільного судочинства, процесуальним законом віднесено до судових витрат. Вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК і не можуть бути стягнуті за позовною вимогою про відшкодування шкоди. Аналогічна позиція викладена в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 квітня 2009 р. Крім того позивачем не надано доказів щодо середнього місячного заробітку відповідача в межах, якого можливо проведення відшкодування та необґрунтовано причинно-наслідкового звязку між винними діями відповідача та понесенням позивачем витрат на правову допомогу у визначеному розмірі. Зокрема позивач не був позбавлений можливості врегулювання питання щодо відшкодування майнової шкоди в позасудовому порядку без понесення витрат на правову допомогу. Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства, оцінюючи всі докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі в звязку із чим попри визнання позову з боку відповідача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed