Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, посилаючись на те, що її біологічний дід [PERSON] за життя склав на її ім'я заповіт, після його смерті відкрилась спадщина у виді земельної ділянки площею 750 кв. м. з цегляним двоповерховим домоволодінням, житловою площею 37,9 кв. м., загальною площею 56,0 кв. м., з надвірними прибудовами, що знаходиться в садовому товаристві "Почвовед" м. Люботин Харківської області. На момент відкриття спадщини вона була неповнолітньою, в нотаріальній конторі прийняття спадщини її батьки (усиновлювачі) не оформили, але фактично прийняли спадщину, оскільки несуть витрати та користуються спадковим майном. Спадкоємцем за законом є також її біологічна баба [PERSON], однак вона у встановлені законом строки спадщину не прийняла та не заперечує проти визнання за нею права власності. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання за нею права власності в порядку спадкування, який був об'єднаний для спільного розгляду с первісним позовом, посилаючись на те, що після смерті її чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року, відкрилась спадщина у виді земельної ділянки площею 750 кв. м. з цегляним двоповерховим домоволодінням, житловою площею 37,9 кв. м., загальною площею 56,0 кв. м., з надвірними прибудовами, що знаходиться в садовому товаристві "Почвовед" м. Люботин Харківської області. За життя [PERSON] склав заповіт на біологічну онуку [PERSON]. яка на день його смерті була неповнолітньою. На момент придбання земельної ділянки та будівництва садового будинку вона з померлим знаходилась у шлюбі, тому зазначене майно є спільним майном подружжя. Крім того, на момент смерті чоловіка вона була пенсіонеркою, а тому непрацездатною й має обов'язкову частку у спадщині. Спадщину вона та її біологічна онука [PERSON] прийняли фактично, до нотаріальної контори вона не зверталася, тому просить встановити факт рівності часток у спільному сумісному майні подружжя [PERSON] та [PERSON], померлого [INFO] року; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на обов'язкову частку у спадщині в розмірі 1/4 частки спадкового майна, а саме: земельної ділянки площею 750 кв. м. з цегляним двоповерховим домоволодінням, житловою площею 37,9 кв. м., загальною площею 56,0 кв. м., з надвірними прибудовами, що знаходиться в садовому товаристві "Почвовед" м. Люботин Харківської області, після смерті її чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року; визнати за нею право власності в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя в розмірі 1/2 частки земельної ділянки площею 750 кв. м. з цегляним двоповерховим домоволодінням, житловою площею 37,9 кв. м., загальною площею 56,0 кв. м., з надвірними прибудовами, що знаходиться в садовому товаристві "Почвовед" м. Люботин Харківської області. В судове засідання позивачка за первісним позовом [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги за первісним позовом підтримала, зустрічний позов визнала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.11.1996 року [PERSON] та [PERSON] було надано дозвіл вдочерити [PERSON], [INFO]. (а. с. 4). Як вбачається з повторного свідоцтва про народження [NUMBER] від 10.12.1996 року, виданого Фрунзенським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, [PERSON] народилася [INFO] року, її батьками є [PERSON] та [PERSON]. (а. с. 16). Зі свідоцтва про смерть [NUMBER] від 06.07.2002 року, виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року. (а. с. 7). Відповідно до заповіту від 09.11.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] розпорядився про те, що після його смерті належна йому земельна ділянка та садовий будинок, що знаходяться в м. Люботин, садівниче товариство "Почвовед", ділянка № чотириста дев'яносто чотири, він заповідає [PERSON]. (а. с. 8). Як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю від 21.06.1995 року, виданого Люботинською міською радою народних депутатів,[PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка № [NUMBER], площею 750 кв. м., що знаходиться в садовому товаристві "Почвовед" м. Люботин Харківської області. (а. с. 15). Згідно паспорту громадянина України [PERSON] серії [NUMBER], виданого 10.04.2001 року Московським РВХМУУМВС України в Харківській області, [PERSON], [INFO], зареєструвала шлюб з [PERSON], [INFO], 31 травня 1952 року в Новогрудській сельраді Білорусі. В силу ст. 174 ЦПК України Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Як вбачається з ч. 1, ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частина 2 статті 15 ЦК України встановлює, що одним із засобів захисту цивільного права є його визнання. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як вбачається з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В силу ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Зі ст. 1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 526 ЦК України в редакції 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. В силу ст. 534 ЦК України в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно ст. 535 ЦК України в редакції 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. В силу ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З ч. 2 ст. 67 СК України вбачається, що дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ст. 3 Кодекса про шлюб та сім'ю України відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права. Згідно до вимог ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства. Зі ст. 28 КпШС України вбачається, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги як за первісним позовом так і за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню, оскільки право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] під час знаходження в шлюбі з [PERSON], яка на момент його смерті була непрацездатною за віком, а тому має право на обов'язкову частку та виділ в натурі своєї долі зі спільного майна подружжя, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], факт рівності часток у спільному сумісному майні подружжя встановлений законом, вимог про відступ від принципу рівності не заявлено; суду не надано жодних доказів на підтвердження факту наявності у спадкодавця права власності на будинок з надвірними будівлями, а тому вважає за можливе задовольнити позови в частині визнання права власності на земельну ділянку, відмовивши в задоволенні вимог про визнання права власності на будинок з надвірними будівлями. На підставі викладеного,

Outcome: partial