Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, в якому вказувало, що 21 листопада 2006 року між ним та [PERSON] було укладено договір, згідно якого [PERSON] отримав кредит, в сумі 4000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань відповідачем, станом на 18 жовтня 2018 року, у відповідача виникла заборгованість в сумі 11944 гривні 19 копійок, а саме: 1711 гривень 37 копійок - заборгованість за відсотками, 9187 гривень 86 копійок - заборгованість за пенею, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 544 гривні 96 копійок - штраф (процентна складова). В позові ПАТ КБ "ПриватБанк" просило суд стягнути з [PERSON] на його користь вказану суму. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін, або з власної ініціативи суду, розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідач подав до суду відзив, в якому вказав, що заперечує проти позову та вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. 21 листопада 2016 року ним дійсно була підписана заява, на підставі якої він отримав у користування від ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитну картку, із встановленням кредитного ліміту в сумі 250 гривень, з базовою процентною ставкою 36 % із розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Порядок погашення заборгованості щомісячним платежем в розмірі 7 % від суми заборгованості. Позивач вважає, що банком не надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджують виникнення у нього заборгованості за кредитним договором в розмірі 11944 гривні 19 копійок. З вищевикладеного вбачається, що єдиним належним та допустимим доказом видачі йому кредиту безготівковими/готівковими коштами, його повернення, нарахування процентів за користування кредитом тощо, є виписка з особового рахунку клієнта. Однак, в матеріалах справи, такий документ відсутній. Банком не було надано виписки з його особового рахунку, а надано лише розрахунок заборгованості в якому зафіксовані лише факт наявності несплачених коштів за Договором, а не наявність самого особового рахунку Відповідача відповідно до якого має нараховуватися заборгованість. При цьому, наданий Банком розрахунок заборгованості за Кредитним договором не є первинним бухгалтерським документом, оскільки має іншу правову природу (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-20цс12). Так, у виписці з особистого рахунку має фіксуватися факт наявності чи відсутності коштів на рахунку, що дасть можливість ідентифікувати особу - боржника, наявність несплачених сум за кредитом, а також інформацію про погашення заборгованості за укладеним договором. Таким чином, розрахунок заборгованості поданий без особистого рахунку не може свідчити про наявність заборгованості за кредитом. Таким чином, на думку відповідача, Банк не підтвердив факт використання ним встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (тобто факт отримання кредиту). Банком було подано докази, які не були належно засвідчені. Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації. Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55. За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів "Згідно з оригіналом"; назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища; дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису. Наразі, у поданих Банком копій документів відсутня дата засвідчення копії, а також відсутня посада особи, яка посвідчувати такий документ. Тому, надані Банком копії документів не є належно засвідченими, тому і не є доказами по справі. Сума заявлених позовних вимог позивача складає - 11944 гривні 19 копійок, із яких: 1711 гривень 37 копійок - відсотки за користування кредитом; 9187 гривень 86 копійок - пеня; 500 гривень - штраф (фіксована частина); 544 гривні 96 копійок - штраф (процентна складова). З урахуванням того, що тіло кредиту складає всього 250 гривень, які погашені, то штрафні санкції, а особливо пеня в сумі 9187 гривень 86 копійок, заявлена позивачем неправомірно. АТ КБ "ПриватБанк" надало до суду відповідь на відзив, в якому вказало, що [PERSON] звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 21 листопада 2006 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 4000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач, підписанням Анкети - заяви позичальника, приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Відповідач безпідставно посилається на положення ДСТУ 4163-2003, адже цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи: постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: - органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; - підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності. Натомість ні Умови та правила надання банківських послуг, ні розрахунок заборгованості, не входить до переліку організаційно-розпорядчих документів, а тому положення ДСТУ 4163-2003 не поширюються на оформлення документів доданих до позовної заяви. Розрахунок заборгованості підписаний представником АТ КБ "ПриватБанк" [PERSON] Матеріали справи містять довіреність, видану на ім`я зазначеного представника, якою передбачено право працівника посвідчувати копії документів та підписувати розрахунки заборгованості. Питання відповідності поданої позовної заяви з додатками вимогам чинного законодавства, відноситься виключно до компетенції суду. Доказом належного оформлення матеріалів позовної заяви є ухвала про відкриття провадження. Розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Тому позивач надав виписку по рахунку. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року № 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором, і знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідно до наданої виписки по рахунку 12 січня 2007 року відповідач скористався кредитними коштами у розмірі 103 гривні за допомогою банкомату, що є підтвердженням виконання Банком своїх зобов`язань за кредитним договором. Протягом дії договору до програмних комплексів банку внесено ряд змін, наслідком чого стало оновлення форми розрахунку заборгованості, саме тому розрахунок який додається до позовної заяви складається з двох частин: перша частина розрахунку є більш стислою та відображає рух коштів до моменту оновлення форми розрахунку, а саме до 31 грудня 2015 року; друга частина розрахунку формується з моменту оновлення форми розрахунку та має ряд переваг: поділ складової заборгованості в залежності від відсоткової ставки, яка діяла на момент використання коштів; більш детальне відображення порядку нарахування відсотків; розмір мінімальної щомісячної суми внеску для погашення заборгованості та інше. Розмір заборгованості за тілом кредиту в двох частинах розрахунках має розбіжності тому, що в першій частині зазначене тіло кредиту станом на 31 грудня 2015 року, а в другій частині зазначене тіло кредиту станом на 18 жовтня 2018 року. Оскільки після 31 грудня 2015 року відповідач продовжив користуватися картою використовувати кредитні кошти, так і погашати заборгованість, розмір тіла кредиту, станом на 18 жовтня 2018 року, змінився, що відображено в другій частині розрахунку заборгованості. Відносно визначення виду заборгованості з пені чи комісії зазначає, що даним видом кредиту комісія не передбачена та не нараховується, а в даній колонці має місце нарахування тільки пені. Приписами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визнане на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. Звинувачення відповідача, що банк пропонує несправедливі умови кредитування є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Доказів, що відповідач не мав можливості прочитати договір перед його укладанням до суду не надано. Окрім того, відповідач протягом тривалого часу належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про згоду з вказаними умовами. Вважає посилання відповідача на положення ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" після погодження умов, багаторічної сплати за кредитним договором, тривалого виконання його умов, за відсутності дійсних підстав вважати відповідні умови договору несправедливими, лише намаганням уникнути відповідальності за допущення прострочення кредитного зобов`язання шляхом отримання неправомірної вигоди за рахунок отримання на свою користь рішення суду, після введення суду у оману обставинами, викладеними у позові. Згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Одночасно ст. 526 ЦК України наголошує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так на даний час, відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав. На підставі вищевказаного позивач просив задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 21 листопада 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір, згідно якого [PERSON] отримав кредит, в сумі 4000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В заяві на отримання кредиту [PERSON] своїм підписом підтвердив той факт, що він був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, та надав згоду на те, що ця заява разом із запропонованими Банком Умовами та правилами складає кредитний договір. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором утворилася прострочена заборгованість за кредитом, яка, за розрахунком позивача, станом на 18 жовтня 2018 року, складає 11944 гривні 19 копійок, а саме: 1711 гривень 37 копійок - заборгованість за відсотками, 9187 гривень 86 копійок - заборгованість за пенею, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 544 гривні 96 копійок - штраф (процентна складова). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, зокрема передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 21 листопада 2006 року, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та клієнтом - [PERSON] , станом на 18 жовтня 2018 року (далі - Розрахунок), випливає, що заявлена до стягнення з відповідача заборгованість в розмірі 11944 гривні 19 копійок складається з таких сум: 1711 гривень 37 копійок - нараховані відсотки; 9187 гривень 86 копійок - нарахована пеня; 1044 гривні 96 копійок - заборгованість по судовим штрафам. При цьому, з наявної в матеріалах справи довідки, наданої позивачем, щодо строку дії кредитної картки відповідача, вбачається, що цей строк закінчився 31 липня 2016 року. Станом на 31 липня 2016 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитом, згідно з Розрахунком, становив 5291 гривню 24 копійки, і дана обставина відповідачем не спростована. В останнє відповідач скористався кредитними коштами 01 квітня 2016 року, на суму 16 гривень 44 копійки, що відображено в Розрахунку. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 74838904) зазначено, що за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі № 202/4494/16-ц (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 77720972) зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування. Як зазначено позивачем та підтверджується наявними у справі доказами, закінчення строку кредитування відповідача збігається із закінченням строку дії виданої відповідачу кредитної картки. Проте, згідно з Розрахунком , незважаючи на закінчення строку дії кредитної картки відповідача, позивач продовжив нарахування процентів за користування кредитом та неустойки після 31 липня 2016 року, а відтак зазначені суми процентів та неустойки, що нараховані поза межами визначеного договором строку кредитування, є необґрунтованими та не підлягають стягненню з відповідача. Вимог на підставі ст. 625 ЦК України позивачем не заявлено. Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що з Розрахунку також випливає необґрунтоване включення до бази обчислення процентів вже нарахованих процентів та сум неустойки, що суперечить приписам параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, відповідно до яких нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту, тобто на суму кредиту, фактично отриману позичальником. Зокрема, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики (відповідний висновок Верховного Суду викладено у постанові від 13 грудня 2018 року по справі № 398/3900/16-ц, реєстраційний номер у ЄДРСР - 78626700). Надаючи оцінку Розрахунку, судом взято до уваги те, що відповідач після 31 липня 2016 року сплатив на користь банку наступні суми: 10 серпня 2016 року - 104 гривні 20 копійок; 26 серпня 2016 року - 2 гривні 70 копійок; 12 вересня 2016 року - 33 гривні 54 копійки; 21 вересня 2016 року - 228 гривень 32 копійки; 26 вересня 2016 року - 0,68 копійок; 20 жовтня 2016 року - 270 гривень 60 копійок; 26 жовтня 2016 року - 13 гривень 35 копійок; 10 листопада 2016 року - 225 гривень 63 копійки; 10 листопада 2016 року - 314 гривень 37 копійок; 13 листопада 2016 року - 50 гривень; 12 січня 2017 року - 267 гривень 62 копійки; 05 травня 2017 року - 10 гривень 28 копійок; 15 травня 2017 року - 995 гривень; 11 вересня 2017 року - 5000 гривень; 26 жовтня 2017 року - 6 гривень 78 копійок; 24 травня 2018 року - 1000 гривень, а всього - 8523 гривні 07 копійок. Таким чином, після виникнення у відповідача станом на 31 липня 2016 року остаточної суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 5291 гривня 24 копійки, ним було сплачено на користь позивача 8523 гривні 07 копійок, що перевищує розмір заборгованості на 3231 гривню 83 копійки. Отже позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, а так само і похідні від них вимоги про стягнення судових штрафів є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed