Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Веллфін", Товариства з обмеженою відповідальністю „Займер", Товариства з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит", Товариства з обмеженою відповідальністю „Українське бюро кредитних історій", треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Маневицький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання кредитних договорів, договору позики недійсними та зобов?язання вчинити певні дії. Свої вимоги обґрунтував тим, що 2 липня 2020 року невідомі особи здійснили від його імені реєстрацію на декількох онлайн-сервісах кредитування і, скориставшись його особистими та персональними даними, оформили два кредити та одну позику з подальшим заволодінням грошовими коштами фінансових організацій. Стверджує, що на момент оформлення вказаних кредитних договорів та договору позики були відсутні його волевиявлення та внутрішня воля на їх укладення. Про існування укладених договорів, зокрема, з Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" - договір позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер" - кредитний договір № 132543 від 2 липня 2020 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" - кредитний договір № 17069698 від 2 липня 2020 року, позивач дізнався вже після їх оформлення невідомою особою, яка заволоділа його персональними даними та вказала не належний йому рахунок у банківській установі, на який були перераховані кредитні кошти та кошти, отримані у позику. Крім того, відповідно до укладеного договору з Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. 30 листопада 2020 року було вчинено виконавчий напис № 112976 про стягнення з позивача на користь ТОВ „Веллфін" в рахунок примусового стягнення заборгованості по договору позики № 1290965 від 2 липня 2020 року коштів на загальну суму 9453 гривень 20 копійок. Вважає, що виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. з порушенням порядку вчинення такої нотаріальної дії, оскільки нотаріусом не було враховано, що стягувана сума не є безспірною. Вважає, що ТОВ „Українське бюро кредитних історій" було протиправно внесено відомості в його кредитну історію щодо укладених кредитних договорів № 132543 від 2 липня 2020 року, № 17069698 від 2 липня 2020 року та договору позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, оскільки позивачем з вказаними відповідачами зазначені кредитні договори та договір позики не укладались. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати виконавчий напис № 112976 про стягнення з позивача на користь ТОВ „Веллфін" в рахунок примусового стягнення заборгованості по договору позики № 1290965 від 2 липня 2020 року коштів на загальну суму 9453 гривень 20 копійок таким, що не підлягає виконанню; визнати недійсним укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" договір позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, визнати недійсними укладені між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер", Товариством з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" кредитні договори № 132543 від 2 липня 2020 року, № 17069698 від 2 липня 2020 року; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю „Українське бюро кредитних історій" вилучити з кредитної історії [PERSON] інформацію про договір позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, кредитні договори № 132543 від 2 липня 2020 року, № 17069698 від 2 липня 2020 року та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати по даній справі. Позивач [PERSON] , представники позивача [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у поданій до суду позовній заяві, просили визнати виконавчий напис № 112976 про стягнення з позивача на користь ТОВ „Веллфін" в рахунок примусового стягнення заборгованості по договору позики № 1290965 від 2 липня 2020 року коштів на загальну суму 9453 гривень 20 копійок таким, що не підлягає виконанню; визнати недійсним укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" договір позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, визнати недійсними укладені між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер", Товариством з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" кредитні договори № 132543 від 2 липня 2020 року, № 17069698 від 2 липня 2020 року; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю „Українське бюро кредитних історій" вилучити з кредитної історії [PERSON] інформацію про договір позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, кредитні договори № 132543 від 2 липня 2020 року, № 17069698 від 2 липня 2020 року та стягнути з відповідачів на користь[PERSON] судові витрати по даній справі. Стверджували, що 2 липня 2020 року невідомі особи здійснили від імені [PERSON] реєстрацію на декількох онлайн-сервісах кредитування і, скориставшись його особистими та персональними даними, оформили два кредити та одну позику з подальшим заволодінням грошовими коштами фінансових організацій. На момент оформлення вказаних кредитних договорів та договору позики були відсутні волевиявлення позивача та його внутрішня воля на їх укладення. Про існування укладених договорів, зокрема, з Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" - договір позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер" - кредитний договір № 132543 від 2 липня 2020 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" - кредитний договір № 17069698 від 2 липня 2020 року, позивач дізнався вже після їх оформлення невідомою особою, яка заволоділа його персональними даними та вказала не належний йому рахунок у банківській установі, на який були перераховані кредитні кошти та кошти, отримані у позику. Коштів за вказаними договорами[PERSON] не отримував, договорів не підписував та за їх оформленням до відповідачів не звертався. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Займер" Тананакін О.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог, заявлених до ТОВ „Займер", заперечив, вважає їх необґрунтованими та не доведеними, а тому в їх задоволенні просив відмовити. Стверджує, що перед укладенням кредитного договору саме [PERSON] , а не будь-яка інша особа, пройшов процедуру ідентифікації, під час якої надав всі необхідні свої персональні дані, а також надав згоду на їх обробку, при цьому прізвище, ім?я та по батькові позивача, серія та номер його паспорту, дата його видачі, ідентифікаційний номер, адреса проживання та реєстрації, що були надані ТОВ „Займер" під час проходження процедури реєстрації (ідентифікації), повністю збігаються з тими даними, які [PERSON] надав суду. Доводи позовної заяви в частині вимог, заявлених до ТОВ „Займер", які не підтверджені належними доказами, спростовуються документами, наданими ТОВ „Займер" суду разом з відзивом. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Українське бюро кредитних історій" Наконечна А.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог, заявлених до ТОВ „Українське бюро кредитних історій", заперечила, вважає їх необґрунтованими, а тому в їх задоволенні просила відмовити. Вважає, що в ході розгляду даної справи в суді не було підтверджено належними доказами не укладення [PERSON] з Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер", Товариством з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" кредитних договорів та з Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" договору позики, а тому підстави для задоволення заявлених до ТОВ „Українське бюро кредитних історій" вимог відсутні. Представники відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю „Веллфін", Товариства з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" на неодноразові виклики в судові засідання по даній справі не з`явились, відзиву на заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги до суду не подавали, хоча вказані відповідачі у встановленому законом порядку завчасно повідомлялись судом про час та місце слухання справи, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями про одержання судових повісток. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), після реорганізації - Маневицький відділ державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), на виклик в судове засідання не з`явився, хоча у встановленому законом порядку завчасно повідомлявся судом про час та місце слухання справи, що підтверджується відповідною розпискою про одержання судової повістки. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. в судове засідання не з?явився, хоча завчасно у встановленому законом порядку повідомлявся судом про час та місце слухання справи судовими повістками та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно ч. 5-7 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1-5, 9-10 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю „Веллфін", Товариство з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит", треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., Маневицький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), після реорганізації - Маневицький відділ державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), були належним чином завчасно повідомленими про час та місце розгляду справи. Заслухавши думку позивача [PERSON] , представників позивача [PERSON] , Мартіросян М.В., представника відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Займер" Тананакіна О.В., представника відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Українське бюро кредитних історій" Наконечної А.В., враховуючи, що сторони по справі були належним чином повідомленими про час та місце її розгляду, суд ухвалив - розглядати справу у відсутності представників відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю „Веллфін", Товариства з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит", третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С., представника Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), після реорганізації - Маневицький відділ державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представників позивача [PERSON] , [PERSON] , представника відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Займер" Тананакіна О.В., представника відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Українське бюро кредитних історій" Наконечної А.В., проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України „Про нотаріат" нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов?язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України „Про нотаріат" та іншими актами законодавства України. Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України „Про нотаріат" вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячено главу 14 Закону України „Про нотаріат" та главу 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно з п.п. 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (п.п. 2.2 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Крім того, п.п. 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в Законі України „Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до ст. 50 Закону України „Про нотаріат" нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно з ст. 87 Закону України „Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України „Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. В судовому засіданні встановлено, що 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було вчинено виконавчий напис № 112976 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ „Веллфін" в рахунок примусового стягнення заборгованості по кредитному договору № 1290965 від 2 липня 2020 року коштів на загальну суму 9453 гривень 20 копійок. Оскаржуваний позивачем виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. з порушенням порядку вчинення такої нотаріальної дії, оскільки нотаріусом не було враховано, що стягувана сума не є безспірною, а також не перевірено чи надсилалась кредитором - ТОВ „Веллфін" завчасно у встановлені законом строки письмова вимога про усунення порушень за договором позики із одночасним попередженням про намір у протилежному випадку здійснити виконавчий напис.Зазначені обставини встановлено з досліджених в судовому засіданні виконавчого напису № 112976 від 30 листопада 2020 року, постанови головного державного виконавця Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Іващика Т.Л. про відкриття виконавчого провадження № 64321953 від 28 січня 2021 року (а.с. 18-19, 37 Т.1). Постановою КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року „Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" були внесені зміни в розділ „Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами" та доповнено новим розділом „Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин". Таким чином, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов?язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року „Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині доповнення Переліку новим розділом „Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. З огляду на вищевикладене, на день вчинення приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. виконавчого напису № 112976 редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року, не передбачала можливості вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений. Відповідно до п. 1 зазначеного Переліку (в редакції, чинній на день вчинення виконавчого напису) для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов?язання. Вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, є порушенням вимог ст. 87 Закону України „Про нотаріат", постанови КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року, а тому такий виконавчий напис виконанню не підлягає. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України „Про нотаріат"). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у п.п. 2.3 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, - стягувачем і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону „Про нотаріат" захист цивільних прав, шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Таких правових висновків дійшла ВП Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року в цивільній справі № 137/1666/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України та ч. 1 ст. 1054 ЦК України позикодавець та кредитодавець мають право на одержання від позичальника процентів від суми позики чи кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов?язання. Якщо кредитний договір чи договір позики встановлює окремі зобов?язання, які деталізують обов?язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов?язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов?язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Таких правових висновків дійшла ВП Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року в цивільній справі № 444/9519/12. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки на момент вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису існували підстави, які свідчили про відсутність ознак безспірності заборгованості за кредитними правовідносинами, що виникли між сторонами, розмір заборгованості за кредитним договором, який вказаний на виконавчому написі нотаріуса, викликає сумнів щодо правильності нарахування кредитної заборгованості, відсутні відомості щодо нотаріального посвідчення кредитного договору, стягувачем нотаріусу взагалі не було представлено спірного кредитного договору, так як в дійсності між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" 2 липня 2020 рокубуло укладено договір позики № 1290965, суд вважає, що виконавчий напис, вчинений 30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., зареєстрований в реєстрі за № 112976, слід визнати таким, що не підлягає виконанню. При вирішенні решти позовних вимог суд виходить з наступних підстав. Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 3 Закону України „Про електронну комерцію" електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов?язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз?яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз?яснення логічно пов?язані з нею (ст. 11 Закону України „Про електронну комерцію"). Згідно з ч. 5 ст. 11 вказаного Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України „Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1-2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв?язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України „Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України „Про електронний цифровий підпис", за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі „логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідно до ст. 3 Закону України „Про організацію формування та обігу кредитних історій" бюро кредитних історій - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію. Ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Згідно з ч. 1-3 вказаного Закону інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію: 1) про себе, що ідентифікує його як Користувача; 2) про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1 і 2 частини першої статті 7 цього Закону. Користувач має право відмовитися від укладання кредитного правочину або укласти кредитний правочин на умовах, що враховують ризики від укладання кредитного правочину, у разі відмови суб`єкта кредитної історії надати згоду на доступ до його кредитної історії та/або на передачу інформації до Бюро про кредитний правочин з Користувачем, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України „Про організацію формування та обігу кредитних історій" Бюро вилучає з кредитної історії: 1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. В судовому засіданні встановлено, що 2 липня 2020 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" було укладено договір позики № 1290965, за умовами якого позикодавцем було надано позичальнику грошові кошти на суму 1800 гривень на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов?язувався повернути позику до 16 липня 2020 року та сплатити проценти за користування позикою, а також прострочені проценти в разі, якщо позика не була повернена своєчасно в терміни та порядку, передбачені договором позики. Станом на 15 жовтня 2020 року в зв?язку з невиконанням позичальником умов договору утворилась заборгованість на загальну суму 8553 гривень 20 копійок, з них: 1800 гривень - основний борг, 6753 гривень 20 копійок - заборгованість по прострочених відсотках.2 липня 2020 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер" було укладено кредитний договір № 132543, в зв?язку з невиконанням умов якого виникла заборгованість на загальну суму 2960 гривень. 2 липня 2020 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" було укладено кредитний договір № 17069698, в зв?язку з невиконанням умов якого станом на 16 вересня 2020 року виникла заборгованість на загальну суму 4900 гривень. Сума коштів, наданих в кредит, становила 4000 гривень, строк повернення кредиту - 17 липня 2020 року. Зазначені обставини встановлено з досліджених в судовому засіданні вимоги ТОВ „Веллфін" про стягнення заборгованості за договором позики б/н (а.с. 22, 39 Т.1), повідомлення ТОВ „Займер" № 262497 від 8 жовтня 2020 року про примусове стягнення боргу (а.с. 23 Т.1), вимоги ТОВ „СОС Кредит" № 17069698 від 2 липня 2020 року про сплату заборгованості за кредитним договором (а.с. 24 Т.1), витягів з кредитної історії [PERSON] (а.с. 26-27 Т.1). Кредитного договору № 17069698 від 2 липня 2020 року, договору позики № 1290965 від 2 липня 2020 року та додатків до них позивачем [PERSON] , відповідачами - ТОВ „СОС Кредит", ТОВ „Веллфін" суду не представлено. Судом встановлено, що кредитний договір № 132543 від 2 липня 2020 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер" було укладено шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на сайті відповідача та підпису договору про надання фінансового кредиту за допомогою отриманого одноразового ідентифікатора, який було надіслано на вказаний у заявці номер мобільного телефону [NUMBER] , що використовувався позивачем з 2010 року як фінансовий під час проходження верифікації у банківських та фінансових установах, зокрема, 2 червня 2010 року, 4 липня 2014 року, 14 червня 2019 року, 2 липня 2020 року. В заявці на отримання кредиту було вказано прізвище, ім?я та по батькові позивача, його дату народження, номер телефону, паспортні дані, ідентифікаційний номер, місце роботи, сімейний стан, місце проживання та реєстрації, реквізити банківської карти, на яку мають бути перераховані кошти. Згідно умов договору кредит на суму 1000 гривень було надано строком на 30 днів до 31 липня 2020 року у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської карти, вказаної позичальником. Тип процентної ставки - фіксована з розрахунку 2% від суми кредиту на добу або 730% річних. Кошти було перераховано 2 липня 2020 року о 1.56 год. Зазначені обставини встановлено з досліджених в судовому засіданні договору про надання фінансового кредиту № 132543 від 2 липня 2020 року та додатків до нього (а.с. 74-76 Т.1), анкети позичальника (а.с. 58 Т.1), інформації про отримання коду - одноразового ідентифікатора на вказаний у заявці номер мобільного телефону (а.с. 73 Т.1), інформаційних довідок № 39/04 від 6 квітня 2021 року та № 40/04 від 6 квітня 2021 року (а.с. 106-107 Т.1) Позивачем [PERSON] в поданій до суду позовній заяві заявлено вимоги про зобов`язання ТОВ „Українське бюро кредитних історій" вилучити з його кредитної історії інформацію про укладені між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" - договір позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер" - кредитний договір № 132543 від 2 липня 2020 року, Товариством з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" - кредитний договір № 17069698 від 2 липня 2020 року, оскільки зазначені кредитні договори та договір позики він не укладав та не підписував, письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього не надавав. Разом з тим, листом ТОВ „Українське бюро кредитних історій" № 104 від 23 квітня 2021 року (а.с. 240 Т.1), який досліджувався в судовому засіданні, позивача [PERSON] було повідомлено про видалення з його кредитної історії інформації про договір з Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін", про відсутність в його кредитній історії інформації про договір з Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер", а також, що позивач надав згоду Товариству з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" на передання інформації відносно нього до бюро в зв?язку з укладенням кредитного договору № 17069698 від 2 липня 2020 року. Зазначені обставини також підтвердила в судовому засіданні представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Українське бюро кредитних історій" Наконечна А.В. Згідно з ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов?язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при вирішенні заявлених позивачем вимог бере до уваги, що відповідно до ст. 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також представити суду докази у підтвердження обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі. В поданій до суду позовній заяві позивачем не наведено та в ході розгляду справи позивачем та його представниками не надано суду належних доказів у підтвердження підставності заявлених позовних вимог про визнання недійсним укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" договору позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, визнання недійсними укладених між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер", Товариством з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" кредитних договорів № 132543 від 2 липня 2020 року, № 17069698 від 2 липня 2020 року, а також зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю „Українське бюро кредитних історій" вилучити з кредитної історії [PERSON] інформацію про договір позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, кредитні договори № 132543 від 2 липня 2020 року, № 17069698 від 2 липня 2020 року. Доводи позивача про те, що 2 липня 2020 року невідомі особи здійснили від імені [PERSON] реєстрацію на декількох онлайн-сервісах кредитування і, скориставшись його особистими та персональними даними, оформили два кредити та одну позику з подальшим заволодінням грошовими коштами фінансових організацій, що на момент оформлення вказаних кредитних договорів та договору позики були відсутні волевиявлення позивача та його внутрішня воля на їх укладення, коштів за вказаними договорами[PERSON] не отримував, договорів не підписував та за їх оформленням до відповідачів не звертався, не доведені в ході розгляду справи належними доказами. Суд бере до уваги, що без здійснення входу на сайт відповідача з обранням персонального логіна і пароля для входу в особистий кабінет, отримання на вказаний у заявці номер мобільного телефону одноразового ідентифікатора кредитні договори між позивачем та відповідачами не були б укладені. Суд також звертає увагу на непослідовність позиції позивача, оскільки в позовній заяві та в судовому засіданні він вказував, що кредитні договори та договір позики не укладав та коштів від відповідачів не отримував, але за результатами розгляду справи просив визнати ці договори недійсними, хоча недійсним відповідно до вимог цивільного законодавства можна визнати лише укладений договір. Проаналізувавши та оцінивши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю „Веллфін" договору позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, визнання недійсними укладених між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю „Займер", Товариством з обмеженою відповідальністю „СОС Кредит" кредитних договорів № 132543 від 2 липня 2020 року, № 17069698 від 2 липня 2020 року, а також зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю „Українське бюро кредитних історій" вилучити з кредитної історії [PERSON] інформацію про договір позики № 1290965 від 2 липня 2020 року, кредитні договори № 132543 від 2 липня 2020 року, № 17069698 від 2 липня 2020 року слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Веллфін" підлягає стягненню на користь [PERSON] 908 гривень судового збору, пропорційно до задоволених судом позовних вимог. Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні вказаних у позовній заяві вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Веллфін" на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 12500 гривень суд бере до уваги, що позивачем в обґрунтування цих вимог представлено в судовому засіданні лише акт виконаної роботи від 6 березня 2021 року та рахунок від 6 березня 2021 року (а.с. 12-13 Т.2) як додатки до договору про надання правової допомоги № 01/03/2021 від 1 березня 2021 року (а.с. 130-131 Т.1), але не надано суду будь-яких належних доказів фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу. В матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують перерахування коштів позивачем на користь особи, яка надавала правничу допомогу, - адвоката Мартіросяна А.Г. Разом з тим, згідно представленого суду рахунку від 6 березня 2021 року кошти на суму 37500 гривень за професійну правничу допомогу позивач повинен був сплатити до 1 квітня 2021 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Веллфін" на його користь витрат на професійну правничу допомогу до задоволення не підлягають.

Outcome: partial