Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до управління МВС України у Волинській області про зняття арешту на майно. Позов мотивує тим, що 21 квітня 2010 року під час проведення досудового слідства по кримінальній справі № 35-016-09 слідчим СВ УБОЗ УМВС України у Волинській області було винесено постанову про накладення арешту на майно засновників повного товариства "Золоті терези", в тому числі і на майно позивача. В результаті проведення досудового слідства обвинувачення по вищевказаній кримінальній справі було предявлено лише для [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вироком Локачинського районного суду Волинської області від 22 грудня 2011 року даних осіб було засуджено. З постановою про накладення арешту на майно позивача ніхто не ознайомлював та ні під час досудового слідства, ні під час судового розгляду справи арешт, накладений на майно позивача, знято не було. В судове засідання [PERSON] не викликали, а тому заявити відповідне клопотання про зняття арешту з майна він не мав можливості. Позивач дізнався про те, що на все його рухоме майно накладено арешт та заборонено його відчужувати, лише тоді, коли отримав поштовим конвертом витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Позивач вважає, що державою в особі її правоохоронних органів безпідставно обмежено його право власності, просить усунути такі порушення шляхом скасування постанови про накладення арешту на майно від 21 квітня 2010 року та зняття арешту та заборони відчуження з належного йому рухомого майна. Представник відповідача управління МВС України у Волинській області в судове засідання не зявився і від нього не надійшло повідомлення про причини його неявки. Про час, день і місце проведення даного судового засідання відповідач був повідомлений належним чином. Поряд з цим представник відповідача скерував до суду письмові заперечення на вищевказаний позов, вважає, що позивач дізнався про порушення його прав в квітні 2010 року, а саме тоді, коли отримав поштовим конвертом витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Оскільки [PERSON] звернувся з позовом до суду лише в березні 2015 року, тобто після закінчення процесуальних строків, тому представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити у звязку із спливом терміну позовної давності. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак скерував до суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує повністю. Крім того, позивач надав суду письмові пояснення щодо заперечення на позов, де зазначив, що самим накладенням арешту на майно будь-яких його прав на той час порушено не було, оскільки все це робилося в межах розслідування кримінальної справи. На думку позивача, його права були порушені тоді, коли після винесення 22 грудня 2012 року Локачинським районним судом Волинської області вироку арешт на його майно не було знято. Про вищевказаний вирок він дізнався лише у 2013 році, оскільки на розгляд кримінальної справи його ніхто не викликав та копії вироку не вручав. У вищевказаній справі він будь-якого процесуального статусу не мав, тому вважає, що строк перебігу позовної давності слід рахувати не з 2010 року, як про це зазначає відповідач, а з 2013 року, коли він ознайомився із змістом зазначеного вироку. Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). На думку суду, заслуговують на увагу як цілком підставні доводи позивача про те, що самим накладенням арешту на майно будь-яких його прав на той час порушено не було, оскільки арешт накладався в межах розслідування кримінальної справи. Суд вважає, що права позивача були порушені тоді, коли після винесення 22 грудня 2012 року Локачинським районним судом Волинської області вироку, яким були засуджені лише [PERSON], [PERSON] та [PERSON], арешт на його майно не було знято. А тому підстав для застосування строку позовної давності суд не знаходить, оскільки, на думку суду, позовні вимоги предявлені позивачем в межах строків, визначених ст.257 ЦК України для застосування загальної позовної давності. Як вбачається із копії постанови про накладення арешту на майно від 21 квітня 2010 року, винесеної слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу УБОЗ УМВС України у Волинській області [PERSON] (а.с.2-5), в межах розслідування кримінальної справи № 35-016-09 було накладено арешт на нерухоме та рухоме майно засновників ПТ ломбард "Золоті терези", в тому числі і позивача [PERSON] Із витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 27187632, виданого 19 травня 2010 року Волинською філією державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (а.с.27), вбачається, що згідно вищевказаної постанови від 21 квітня 2010 року на все рухоме майно [PERSON] було накладено заборону відчуження. Обтяжувач: СВ УБОЗ УМВС України у Волинській області, в особі слідчого в ОВС [PERSON] Вироком Локачинського районного суду Волинської області від 22 грудня 2012 року встановлено, що [PERSON], як ініціатор створення та співзасновник Повного товариства ломбард "Золоті терези", з метою незаконного залучення та заволодіння обманним шляхом грошовими коштами громадян, під виглядом внесення останніми в товариство членських внесків, давала вказівки працівникам товариства на складання та підписання завідомо неправдивих документів угод про внесення членських внесків та договорів про внесення коштів, не маючи на це відповідних дозволів. Цим же вироком суду [PERSON] було визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.190, 191, 27, 28, 202, 358, 364, 366 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, що є власністю засудженої, та з позбавленням права обіймати посади, повязані із підприємницькою діяльністю по наданню фінансових послуг та посад, повязаних з обліком, управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями, на строк 3 (три) роки; [PERSON] було визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.28, 202, 364, 366 КК України, і призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані із підприємницькою діяльністю по наданню фінансових послуг на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України [PERSON] було звільнено від відбування призначеногоосновного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки; [PERSON] було визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.28, 202, 358, 364, 366 КК України, і призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані із підприємницькою діяльністю по наданню фінансових послуг на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України [PERSON] було звільнено від відбування призначеногоосновного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки. Стягнуто із підсудних та ПТ ломбард "Золоті терези" в користь потерпілих майнову шкоду (а.с.28-49). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Аналізуючи викладене, зважаючи на те, що позивач не був засудженим за вищевказаним вироком та в якості цивільного відповідача не виступав, суд приходить до висновку про наявність неправомірного обмеження права власності позивача, у зв'язку з чим це право підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні майном та зняття арешту та заборони відчуження з майна. Однак, на думку суду, позовна вимога позивача щодо скасування постанови про накладення арешту на майно від 21 квітня 2010 року підлягає до часткового задоволення, оскільки ця постанова підлягає скасуванню не повністю, а лише в частині накладення арешту на майно, яке є власністю позивача. Оскільки у поданому до суду клопотанні позивач відмовився від стягнення у його користь судових витрат, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача у користь позивача судових витрат, понесених позивачем при розгляді справи. На підставі наведеного та

Outcome: partial