Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який було уточнено, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики грошей від 16.10.2009 року в розмірі 15033,00 доларів США, відповідно до курсу НБУ на день ухвалення рішення; стягнути з відповідача на свою користь пеню за договором позики грошей від 16.10.2009 року в розмірі 127 800 доларів США, відповідно до курсу НБУ на день ухвалення рішення; стягнути з відповідача на свою користь сплачений судовий збір. Свої уточнені позовні вимоги позивач мотивує тим, що 16.10.2009 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошей, відповідно до якого ним було передано відповідачеві грошові кошти у сумі 199500,00 гривень для вирішення соціально-побутових питань. Згідно з умовами договору позики, основний борг за користування позикою відповідач повинен повернути в строк до 16.10.2010. У зазначений строк відповідач борг не повернув та порушив свої договірні зобов'язання, але почав повертати борг лише з 2012 року. Згідно виписки по рахунку ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" від 02.10.2013 року, відповідач повернув 9967,00 доларів США, отже залишок боргу складає 15033,00 доларів США. Крім того, позивач зазначає, що відповідно до п.11 договору позики, за прострочення виконання зобов'язань відповідач має сплатити позивачу пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а саме з 17 жовтня 2010 року., в сумі 127 800 доларів США відповідно до курсу НБУ на день ухвалення рішення. Крім попередніх заперечень, 09.02.2015 року від відповідача до суду надійшло заперечення на уточнений позов [PERSON], із якого вбачається, що відповідач проти уточнених позовних вимог заперечує в повному обсязі, вважає уточнені та первинні позовні вимоги безпідставними та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства, а також суперечать наявним матеріалам справи з огляду на те, що відповідно п.3 нотаріально посвідченого договору позики грошей, "за домовленістю сторін позика є безпроцентною". Той факт, що більшість грошей було сплачено не на вказаний в договорі [PERSON] рахунок (валютний) пояснюється тим, що більшість платежів здійснювались у гривнях його дружиною, яка не мала можливості відкрити валютний рахунок та сплачувати платежі у валюті. Проти стягнення пені заперечує посилаючись на те, що кінцевий термін виконання зобов'язання був продовжений за згодою сторін договору. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні уточнених вимог та просили суд ухвалити відповідне рішення. Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з'явились, від представника відповідача надійшла до суду чергова заява про відкладення розгляду справи в зв'язку з зайнятістю в Київському районному суді м. Одеси. Але суд продовжив розгляд справи, оскільки це вже була 3(третя) заява про відкладення розгляду справи за ініціативою сторони позивача, доказів на поважність минулих відкладень стороною надано не було, що призводе до без поважного затягування розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, його представника, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що повністю підлягає задоволенню частково огляду на таке. Як встановлено в судовому засіданні, 16.10.2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір позики грошей, який було зареєстровано в реєстрі за №877, відповідно до якого позикодавець ([PERSON]) передав у власність, а позичальник ([PERSON].) прийняв грошові кошти в сумі 199500,00 гривень, що еквівалентно 25000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (1 долар США = 7,98 гривень) з зобов'язанням повернути таку ж саму суму до шістнадцятого жовтня дві тисячі десятого року включно (а.с.7). Із п.6 вказаного договору вбачається, що сума позики має бути повернута рівними частками або одноразово. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця за наступними реквізитами: ПІБ отримувача: [PERSON]; № рахунку отримувача: [NUMBER]; ідентифікаційний код отримувача: [NUMBER]; банк отримувача "Райффайзен Банк Аваль"; МФО банку отримувача: 380805. В той же день, 16.10.2009 року [PERSON] було складено розписку, відповідно до якої він зобов'язався щомісячно сплачувати відсотки за користування позиченими грошовими коштами - 25000,00 доларів США в розмірі 5% відсотків від суми залишку заборгованості та 16.11.2009 року дружиною [PERSON] - [PERSON] було здійснено І-ий платіж в розмірі 1250,00 доларів США (а.с.23). Справа вже розглядалась судом першої інстанції, апеляційним судом та судом касаційної інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року було скасовано рішення першої та апеляційної інстанцій. В своєї ухвалі суд касаційної інстанції зазначив що судом не можна стягнути відсотки за користування грошима, оскільки проста письмова розписка яка була складена сторонами про сплату відсотків не була нотаріально посвідченою, як основний договір позики, а тому ну було додержано вимог ст.. 654 ЦК України щодо форми змін до договору, якої за своєю суттю є зазначена розписка. Однак суд не погоджується з запереченнями відповідача, що він нібито повністю розрахувався, з відповідачем. При минулих судових розглядах, судами було встановлено, що відповідач повернув відповідачу 9 967 доларів США, а залишок боргу складає 15 055 доларів США.(а.с.8) Ця обставина встановлена також в ухвалі суду касаційної інстанції. Суд не приймає доводи відповідача про те, що його дружина та батько замість нього перераховували борг позивачу. Суд звертає увагу на те, що дружина та батько позивача не були сторонами по спірному договору позики, тем більш з огляду на те, що проста письмова розписка в якої також підписалась жінка відповідача про сплату відсотків не визнана судом вищої інстанції частиною спірного договору оскільки не посвідчена нотаріально. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона має довести обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, Крім того докази мають бути належними та допустимими. Надані відповідачем квитанції (а.с.28-51) суд не вважає підтвердженням виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики, оскільки вони сплачувались не стороною договору, а в тих відпадках коли стороною договору - відповідачем, але призначення платежу було іншим ніж коли він сплачував 9 967 доларів США, (а.с.8). Крім того, в зазначених квитанціях кошті сплачувались на рахунок який відрізняється від зазначеного в договорі позики, та того на який відповідач сплачував 9 967 доларів США, (а.с.8). В судовому засіданні позивач та його представник пояснили, що між позивачем та відповідачем існують і інші правовідносини, до яких відносяться платежі по квитанціям (а.с.28-51), з зазначенням «матеріальна допомога» Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У ст.525 ЦК України зазначається, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак суд не погоджується з стягненням пені з відповідача, оскільки з справи вбачається, і ця обставина підтверджувалась позивачем, що сторони узгоджували відстрочку остаточного розрахунку, а тому відповідач не може вважатись таки що односторонньо прострочив виконання зобов'язання. Суд також приходить до висновку, що відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року №496 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.11.2003 року за №1094/8415, станом на 03.04.2014 року Національним банком України установлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі 2350,94 гривень за 100 доларів США. Таким чином, до стягнення підлягає сума боргу за договором позики в розмірі 15 033 долара США, що становить 129892,63 гривні та сума відсотків за користування позикою в розмірі 73496,09 гривень. Щодо вимог позивача про стягнення судових витрат, суд, у відповідності з ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial