Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій зазначає, що на підставі укладеного договору № б/н від 20.12.2005 року відповідачка отримала кредит у сумі 3\~400,00\~грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами [PERSON], які викладені на банківському сайті, складає між нею і [PERSON] Договір, що підтверджується підписом у заяві. [PERSON] свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит у встановленому договором розмірі. В порушення норм закону та умов договору [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 28.02.2018 року має перед [PERSON] заборгованість у розмірі 42\~282,26 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 3\~278,07 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 33\~237,72 грн., заборгованість за пенею та комісією 3\~276,84 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1\~989,63\~грн. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідачки на користь ПАТ\~КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 42\~282,26 за кредитним договором №\~б/н від 20.12.2005 року та судові витрати у сумі 1 762,00 грн. 24 квітня 2018 року ухвалою суду у справі відкрито провадження. Відповідачці у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання направлено позовну заяву з доданими документам та ухвалу про відкриття провадження, якою повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, а також розяснено право подати відзив на позовну заяву. Зазначені документи [PERSON] отримала особисто 05.06.2018 року, про що свідчать матеріали справи (а.с. 41). 12 червня 2018 року відповідачка надала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що визнає позовні вимоги лише частково в сумі 3\~278,00 грн., у задоволенні інших вимог позивача просить відмовити. В обґрунтування відзиву [PERSON] вказала, що розрахунок заборгованості за спірним кредитним договором за період з 30.06.2015 року до 28.02.2018\~року здійснено позивачем з порушенням вимог закону, оскільки за вказаний час банк нарахував відсотки за користування кредитними коштами, виходячи зі ставки 43,20% на рік, в той час як сторони у договорі узгодили інший розмір відсотків, а саме 36% на рік. Однак, за положеннями законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, одностороннє збільшення відсоткової ставки за користування кредитом визнавалося неправомірним. У звязку з викладеним, розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, є неналежним доказом вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками у розмірі 33\~237,72 грн., тому у цій частині позовних вимог [PERSON] просить відмовити. Окрім того, відповідачка зазначила, що банком пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу та пені). 03 липня 2018 року ПАТ КБ «Приват Банк» подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що зміна банком розміру відсотків за користування кредитними коштами відповідає умовам укладеного між сторонами договору, при цьому позивачем дотримано процедуру повідомлення клієнта про відповідні зміни, зокрема, направлено 15.08.2014\~року та 15.03.2015 року на номер телефону відповідачки СМС повідомлення про підвищення відсоткової ставки. В свою чергу, остання після зміни розміру відсотків не подавала банку заяву про розірвання договору, а навпаки, продовжувала користуватись кредитною карткою, тим самим підтверджуючи прийняття змінених умов. Також банк заперечив проти доводів відповідачки щодо пропущення ним строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, зясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 13.01.2009 року [PERSON] підписала в ЗАТ КБ «ПриватБанк» заяву, якою приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» та погодилась, що ця заява разом з памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складають між нею та [PERSON] договір про надання банківських послуг (а. с. 11). Також вказаною заявою відповідачка виявила бажання отримати кредитну картку «Універсальна» зі встановленим кредитним лімітом 2\~000,00 грн. та базовою відсотковою ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 3% на місяць (36% на рік). Як виходить з відзиву на позов, [PERSON] не заперечує того, що підписала вищезазначену заяву та отримала від банку кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом, при цьому користувалась кредитними коштами протягом тривалого часу та сплачувала заборгованість. Відповідно до п.1.1 розділу І Умов та правил надання банківських послуг цей документ визначає умови, на яких банк пропонує клієнтам платіжні картки, а також інші банківські послуги, зазначені у Заяві та Памятці клієнта. Належним чином заповнена та підписана Заява свідчить про те, що клієнт висловлює згоду на те, що Заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між ним та [PERSON] договір про надання банківських послуг (а.с. 12). Отже, за характером спірних правовідносин укладений між сторонами правочин являється договором приєднання. Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. За статтею 1049 параграфа 1 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачка зобовязалась здійснювати погашення заборгованості за кредитом, сплачувати відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплатити комісії на умовах, передбачених договором (пункт 6.5.\~розділу І Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 15). З наданого суду розрахунку заборгованості встановлено, що Банк свої зобовязання виконав в повному обсязі та в обумовлений в договорі термін. В свою чергу відповідачка свої зобовязання не виконує, допускаючи прострочення платежів. Так, з квітня 2015 року до 28 лютого 2018 року [PERSON], отримавши кредитні кошти у розмірі 3\~278,07 грн., не здійснила жодного платежу на погашення такої заборгованості, а також не сплатила відсотки за користування кредитними коштами, у звязку з чим за розрахунками позивача станом на 28.02.2018 року має перед [PERSON] заборгованість у розмірі 42\~282,26 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 3\~278,07 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 33\~237,72 грн., заборгованість за пенею та комісією 3\~276,84 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1\~989,63\~грн. 30.04.2009 року на підставі рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ КБ "ПриватБанк" змінено тип та найменування позивача із "Закрите акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк" на "Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк". Державну реєстрацію вказаних змін проведено 17.07.2009 року. У п.1.1. Статуту ПАТ КБ "ПриватБанк" зазначено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" є правонаступником всіх прав та зобовязань ЗАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.\~24). Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 14.06.2018 року здійснено державну реєстрацію зміни найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с.\~96). Згідно з ч. 3 ст. 512, ст. 514 кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. В ч. 1 ст. 516 ЦК України встановлено, що зміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, до ПАТ КБ "ПриватБанк", а в подальшому - до АТ КБ "ПриватБанк", перейшли права кредитора за договором №\~б/н від 13.01.2009 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] Оцінюючи твердження відповідачки про неправомірність нарахування банком відсотків у період з 30.06.2015 року до 28.02.2018\~року за ставкою 43,20 % на рік, суд зазначає таке. Як встановлено судом та зазначено вище, кредитні правовідносини між сторонами виникли 13.01.2009 року на підставі підписаної [PERSON] заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанк». Тому, суд застосовує норми закону, чинні станом на дату укладення цього правочину. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI, який набрав чинності 9\~січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 10561, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Наведена редакція статті 10561 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011\~року. Враховуючи, що договір про надання банківських послуг між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою укладено 13.01.2009 року, то на ці правовідносини розповсюджується дія законодавчої заборони щодо включення до таких правочинів умов, які надають банку право в односторонньому порядку змінювати розмір відсотків за користування кредитними коштами. Між тим, за умовами п. 5.3. розділу І Умов та правил надання банківських послуг банк може змінювати тарифи, повідомивши клієнта не менш ніж за 7 днів до введення змін у виписці за картрахунком відповідно до п. 4.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримає від клієнта повідомлення про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови (а.с. 15). За п.п. 6.3., 6.4. розділу І Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобовязаний отримувати виписки про стан картрахунків та здійснених операцій за картрахунками. У разі незгоди зі змінами Правил та/або [PERSON] надати [PERSON] письмову заяву про розірвання цього договору та сплатити заборгованість (а.с. 15). З викладеного слідує, що умови спірного правочину не передбачали безумовного та беззастережного права банку змінювати розмір відсоткової ставки за наданим кредитом в односторонньому порядку, а навпаки визначали певну процедуру узгодження з клієнтом таких змін. До того ж, за умови добросовісного ставлення до свої обовязків, передбачених цим договором, зокрема, обовязку отримувати виписки за картрахунком, клієнт не був позбавлений права надати свої зауваження або ж розірвати договір у випадку наявності заперечень проти зміни його умов. Також суд відмічає, що відповідно до виписки за рахунком [PERSON], наданим позивачем разом з відповіддю на відзив, відповідачка після 01.04.2015 року й надалі продовжувала користуватись кредитними коштами, сплачувала кредитну заборгованість з урахуванням зміненої відсоткової ставки (а.с. 78-84), при цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що остання надавала до ПАТ КБ «Приват Банк» заяву про розірвання договору з підстав зміни істотних умов правочину. В той же час, перевіривши надані банком розрахунок заборгованості та виписку за рахунком відповідачки, суд не погоджується з визначеним позивачем розміром заборгованості за період з 31.05.2015 року до 28.02.2018 року, виходячи з такого. Так, з розрахунку встановлено, що в період з 31.05.2015 року до 28.02.2018 року банк здійснював розрахунок заборгованості відповідачки за відсотками на підставі наявної кредитної заборгованості (тіла кредиту) у розмірі 3\~278,07 грн. та відсоткової ставки за користування кредитними коштами у розмірі 43,20% на рік (а.с. 10). Дослідивши Умови та правила надання банківських послуг, додані до позовної заяви, суд дійшов висновку, що останні не містять формули, за якою розраховуються відсотки за користування кредитними коштами. Відсутня така формула й у заяві клієнта від 13.01.2009 року. За п. 5.5. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг за користування кредитом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами [PERSON], із розрахунку 360 календарних днів у році (а.с. 17). На підставі викладеного, суд розрахував розмір заборгованості відповідачки за відсотками за період з 31.05.2015 року до 28.02.2018 року (1004 календарних дні) із розрахунку 360 календарних днів у році та відсоткової ставки 43,20% річних за простою математичною формулою: сума боргу х розмір відсотків / 360 х к-ть днів прострочення боргу. Отже, сума кредитної заборгованості [PERSON] за відсотками за період з 31.05.2015 року до 28.02.2018 року становить: 3\~278,07 х 43,20% / 360 х 1004 = 3\~949,41 грн. Здійснення судом розрахунку кредитної заборгованості за вказаною формулою, за відсутності в матеріалах справи іншої формули, узгодженої між сторонами, не потребує спеціальних знань. Окрім того, оскільки у період до 31.05.2015 року відповідачка мала заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 179,38 грн., загальний розмір боргу за відсотками за кредитним договором від 13.01.2009 року становить 4\~128,79 грн. Розглянувши вимоги банку про стягнення з відповідачки неустойки, суд дійшов таких висновків. Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України). Згідно з ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ст.\~549\~ЦК\~України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та норми статті 549 ЦК України,\~штраф і пеня є одним видом\~\~цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення\~строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання\~\~положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України,\~щодо заборони подвійної\~\~цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (постанова\~\~ ВСУ від 21 жовтня 2015 року\~\~ № 6-2003-цс15).\~\~ Водночас, Умови та правила надання банківських послуг не містять положень щодо порядку та розміру нарахування позивачем пені. До того\~ж,\~ як\~встановлено судом,\~ заява\~ від\~13.01.2009\~\~року разом\~з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між банком та [PERSON] договір про надання банківських послуг. За умовами п. 3.5. розділу І , п. 5.3. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг Памятка клієнта\~являється невідємною\~частиною договору у випадку оформлення та видачі платіжної картки за кредитною схемою. Строк і порядок погашення за кредитом наведений у Памятці клієнта, яка являється невідємною частиною договору. Однак, позивач не надав суду Памятки клієнта, а також [PERSON], що в свою чергу унеможливлює дослідження судом таких документів та встановлення порядку нарахування пені, узгодженого між сторонами. Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, про те, що нарахування пені за несвоєчасне виконання відповідачкою зобовязань здійснювалось на підставі наказів банку СП-2009-289 від 07.04.2009 року, СП-2013-6500941 від 28.01.2013 року та СП-201306783906 від 05.07.2013 року, оскільки вказані накази видані позивачем після укладення договору з [PERSON], а доказів ознайомлення останньої з вказаними розпорядчими актами суду не представлено. З огляду на конституційну заборону притягнення особи двічі до відповідальності за одне й теж порушення, а також відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які обґрунтовують вимоги банку про стягнення з відповідачки пені за порушення кредитних зобовязань, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з [PERSON] пені у розмірі 3\~276,84 грн. Щодо тверджень відповідачки про сплив позовної давності за вимогами банку про стягнення пені, суд вважає необхідним відмітити таке. За статтею 256 ЦК України позовна давність -\~це строк,\~у межах\~якого особа\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про захист\~свого цивільного\~права або\~інтересу. Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Тобто, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду,\~а починається з дня (місяця) їх нарахування, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Між тим, за змістом частини першої статті 261\~ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] пені є необґрунтованими та недоведеними, тому не підлягають задоволенню саме з вказаних підстав, доводи відповідачки щодо спливу позовної давності до таких вимог суд до уваги не приймає. Положеннями пункту 8.6. розділу І Умов та правил надання банківських послуг визначена відповідальність позичальника за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, у вигляді штрафу в розмірі 500 грн. та 5 % від суми позову (а.с. 15). Таким чином, вимоги банку про стягнення штрафу є обґрунтованими, проте, враховуючи, що загальна сума заборгованості відповідачки, встановлена судом, становить 7\~406,86\~грн., з яких: 3\~278,07\~грн. - (тіло кредиту), 4\~128,79 грн. заборгованість за відсотками, сума штрафу, що підлягає стягненню з відповідачки, складає 870, 34 грн. (500\~грн. + 370, 34 грн.). За таких обставин, суд доходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.01.2009 року в сумі 8\~277,20 грн., яка\~складається з\~наступного: заборгованість за кредитом 3\~278,07 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 4\~128,79 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 370,\~34\~грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 1\~762,00 грн. Будь-яких заяв, клопотань про стягнення з відповідача інших судових витрат позивачем не заявлено. Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню у розмірі 8\~277,20 грн., що складає 19,5% від загальної суми заявлених позивачем вимог, суд стягує з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 343,59\~грн. На підставі викладеного, ст. ст. 526,\~530, 546, 549, 610,\~611, 625, 629, 634, 1049, 1054 ЦК України,\~\~ст.ст.\~12,\~13,\~141,\~209,\~258,\~259,\~263,\~264,\~265,\~268,\~273,\~354ЦПК\~України, суд \~\~\~\~

Outcome: partial