Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом де вказує, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та їй - позивачеві по справі. [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді частки спірної квартири. Однак оформити свої спадкові права після смерті [PERSON] на теперішній час вона не взмозі, оскільки не визначені частки кожного із співвласників спірної квартири та їй необхідно встановити факт того, що вона належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON] Тому просила встановити факт того, що вона мешкала разом з [PERSON] на час її смерті понад 20 років, визначити, що спірна квартира належить кожному із співвласників у рівних частках - по 1/2 частці кожному та визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири, яка залишилась після смерті [PERSON] Позивач у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Просив постановити рішення на розсуд суду, у відповідності з вимогами діючого законодавства. Відповідно до вимог ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню повністю з огляду на наступне. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Частинами 3 та 4 ст.2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234, п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: факт проживання фізичних осіб однією сім"єю. Як вбачається з копії запису акту про народження №148 від 22.07.1939 року [PERSON] народилась [INFO]. ЇЇ матір"ю є [PERSON] (а.с.10). Згідно з листом Державного обласного архіву Харківської області №01-29/3-546, 547 від 13.04.2017 року метричні книги Миколаївської церкви с.Буди Харківського повіту Харківської губернії за 1909 рік та за 1913 рік на зберігання до архіву не надходили, місце їх знаходження не відоме. Тому надати довідку про народження [PERSON] та [PERSON] архів не може (а.с.11). Як вбачається з архівної довідки №01-29/3-544 від 13.04.2017 року в архівному фонді Бюро записів актів громадянського стану районних відділень Управління НКВС УРСР по Харківській області у книзі реєстрації актів про народження по Будянській сільській раді Харківського району Харківської області за 1939 рік є запис від 22 липня 1939 року (реєстраційний №148) про народження [INFO] "[PERSON]", мати якої "[PERSON]", 29 років, українка (а.с.12). Згідно з інформацією №248, наданою виконкомом Будянської селищної ради Харківського району Харківської області 20 лютого 2017 року, [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], на час смерті дійсно була зареєстрована та мешкала за адресою: [ADDRESS]. Разом з нею з 08.10.1984 року була зареєстрована та мешкала [PERSON] (а.с.14). Таким чином оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про те, що позивач дійсно тривалий час мешкала з [PERSON] А тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.364 Цивільного Кодексу України співвласник майна має право на виділ у натурі частини з майна, що є у спільній частковій власності. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим. Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частинах майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а частиною в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Виходячи з аналізу положень статей 356, 364 ЦК України слід дійти висновку, що оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд здійснюючи поділ майна в натурі ( виділ частки) повинен передати співвласнику частку житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з листом КП "Харківське районне бюро технічної інвентаризації" №646 від 25.07.2016 року квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації 17.12.1993 року (а.с.18). Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 17.12.1993 року відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.19). Цей факт також підтверджується і копією технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (а.с.20-21). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 29 травня 1995 року Будянською селищною радою народних депутатів Харківського району Харківської області [PERSON], померла [INFO] (а.с.15). Таким чином, оскільки за життя [PERSON] між співвласниками спірного житла не було визначено часток у спільній сумісній власності, суд вважає за можливе визначити, що частка кожного із співвласників квартири [ADDRESS] становить 1/2. Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з вимогами ст.524 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 529 ЦК України (в редакції 1963 року) встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно зі ст.530 ЦК України при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності з вимогами ч.1 ст.549 ЦК України якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Оскільки після смерті [PERSON], яка померла [INFO], спадкоємців першої або другої черги не залишилось, оскільки [PERSON] дітей не мала, її сестра - [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 25.02.1983 року Будянською селищною радою Харківського району Харківської області (а.с.15), суд вважає за можливе визнати за [PERSON], яка є донькою [PERSON] і племіннецею [PERSON], право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], оскільки на час смерті [PERSON] вона мешкала разом з нею (а.с.9, 14), тобто фактично прийняла спадщину в розумінні статті 549 ЦК України (в редакції 1963 року), при зверненні до органів нотаріату за оформленням свої спадкових прав, їй було рекомендовано звернутися до суду (а.с.16, 17). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved