Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності, а саме договору купівлі-продажу від 30.04.2014 року, належить домоволодіння [ADDRESS] З 24.07.2015 року в зазначеному житловому будинку зареєстрований відповідач, з яким вона перебувала в фактичних шлюбних відносинах. Відповідач в вказаному будинку не проживає без поважних причин з 14 листопада 2015 року по теперішній час. У зв'язку з чим, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], уродженця міста Зоринськ Перевальського району Луганської області, таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. та за надання правової допомоги в сумі 500 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила заявлені вимоги, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не був присутній, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання. Дослідивши подані позивачем документи, вислухавши сторін, свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з господарчими та побутовими будовами та спорудами, розташований у [ADDRESS], належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 30.04.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Бігун В.В. (а.с.6,7). Відповідно до картки реєстрації особи (а.с.12), [PERSON], зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд виходить з наступного. "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] додала акт, наданий їй керівником мікрорайону "ЖД №2" м. Слов'янська від 18.11.2016 року (а.с.10), з якої вбачається, що [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] фактично не мешкає з 14 листопада 2015 року. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, зазначила, що є сусідкою позивача та підтвердила, що за місцем проживання останньої, за адресою: [ADDRESS], [PERSON] бачила приблизно рік тому та ніколи не помічала того, щоб [PERSON], перешкоджала відповідачу проживати в зазначеному житловому будинку. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму судових витрат, а саме судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с.1) та витрати на правову допомогу у сумі 500 грн., що підтверджуються квитанцією від 21.11.2016 рок (а.с.2).

Outcome: approved