Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір від 14.02.2008 року на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. Мотивує заяву тим, що під час укладання кредитного договору відповідачем не було надано інформації відповідно до умов ст.11 ст. Закону України « Про захист прав споживачів», а саме : не повідомив про сукупну вартість кредиту, про існування ризиків, якщо кредит береться в доларах США, і що в разі зміни курсу валют відповідальність за сплату кредиту буде нести позивач, що є підставою для визнання правочину недійсним, це є обманом з боку банку. Крім того, банком порушено умови договору, не проведено суму кредиту через касу банку готівкою, не відкрили поточний рахунок, щоб перерахувати на нього кредит, чим втягнули позивача у незаконні валютні операції. У банка відсутня ліцензія на видачу кредиту в іноземній валюті, оскільки національною грошовою одиницею є гривня. В судовому засіданні позивача позов підтримав. Пояснив, що кредит брав на придбання автомобіля, автомобіль придбав. Підписуючи договір, власноруч зазначив, що попереджений про умови кредитування та наслідки ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», але вважає це формальністю. Зазначає, що дізнався про порушення свого права у лютому 2015р. коли звернувся до юриста за правовою допомогою після пред»явлення до нього позову про стягнення заборгованості. Факт приховування важливої інформації від позивача перед підписанням договору та невідповідність встановлення між сторонами умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку є умислом банку, обманом та свідчить про нечесну підприємницьку практику. Представник відповідача Смик Д.П. проти задоволення позову заперечувала, оскільки позивач належним чином був повідомлений про умови кредитування у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що особисто розписався в договорі. Вказала, що здійснення видачі грошових коштів без відкриття банком поточного рахунку не суперечить положенням Постанови Правління НБУ №435 від 15.09.2004 р. Відповідач на день укладення кредитного договору мав право на здійснення операцій з надання кредитів у іноземній валюті, оскільки у банку наявна генеральна ліцензія. Просила суд застосувати строк позовної давності, відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14.02.2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір №33.3/АА-005.08.2, відповідно до якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 19600,00 доларів США терміном по 14.02.2015 р. включно. За користування кредитними коштами встановлювалась процентна ставка в розмірі 12,5% річних (п.п. 1.1, 1.5 кредитного договору). Крім того, відповідно до п. 3.9 кредитного договору, позичальник зобов'язався за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) по-датковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу були відомі всі умови кредитного договору, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (мету, для якої споживчий кредит може бути надано (п. 1.2 договору), тіло кредиту, тип та розмір відсоткової ставки (п. 1.1, п. 1.5 договору), строк, на який надається кредит (п. 1.1), порядок нарахування та сплати процентів за кредитом (п. 3.3 договору), що підтверджується його особистим підписом в кредитному договорі (а.с. 81-85). Позивач придбав автомобіль за кредитні кошти. Крім того, позивач власноручно підтвердив, що до укладення кредитного договору в письмовій формі повідомлений про всі умови кредитування, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 85). Слід зазначити, що згідно ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач не був позбавлений права протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Тобто, навіть після підписання договору, умови якого йому були достеменно відомі, він міг скористатись своїм правом і відкликати свою згоду. Але, як встановлено в судовому засіданні, позивач до 2012 р. частково сплачував кредит, виконував зобов'язання по поверненню кредиту, тобто визнавав умови договору. Як на підставу позову позивач [PERSON] посилався на несправедливі умови кредитного договору щодо стягнення пені у відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст провочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як вбачається з матеріалів справи, нарахування пені, як виду відповідальності позичальника, здійснювалось у відповідності до умов договору (п. 3.9), згоду на які позивач надав особисто, відповідальність позичальника у вигляді сплати пені наступає лише у разі неналежного виконання взятих на себе зобов'язання в порушення ст. 526 ЦК України. Позивач не обґрунтував та не довід, що у випадку неналежного виконання ним зобов'язань приведення в дію кредитором умов договору щодо необхідності сплати штрафу та пені призведе до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на його шкоду та стане наслідком сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків від вартості продукції). Позивач посилається на порушення банком норм законодавства шляхом не відкриття позичальнику поточного рахунку, зокрема порушення: п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 р., п. 9.4 Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженого Постановою Правління НБУ №279 від 06.07.2000 р., Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 р. Дані обґрунтування є безпідставними, оскільки на час виникнення спірних правовідносин діяла Постанова Правління НБУ «Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України» №435 від 15.09.2004 р., якою передбачався порядок видачі кредитних коштів шляхом відкриття поточного рахунку та без такого. Тому це не можна вважати порушенням з боку банку, тим більше обманом. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Як вбачається з позовної заяви, позивач як на підставу позову посилається на порушення порядку видачі крудиту в доларах США, що не відповідає Закону, а відповідно до вимог ч.1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України -гривні. Разом з тим, слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Спеціальне банківське законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно- правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Статтею 56 Закону України "Про Національний банк України" Національному банку надано право видавати нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежне від форм власності, а також для фізичних осіб. Відповідно до ст. 44 Закону України "Про Національний банк України Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль, та до компетенції Національного банку належать, зокрема: -видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій; -видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Стаття 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачає банківські операції, які здійснюються банком на підстав банківської ліцензії, і, зокрема, операції з валютними цінностями. Відповідно до п. 10 Постанови ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. №5 банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Згідно з п. 11 вказаної Постанови від 30.03.2012 р. №5 у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Отже, зазначені позивачем обставини не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Позивач знав про умови кредитування, частково погашав кредит, навіть в своїй заяві від 30.09.2013р. ( а.с.80) на ім»я банку повідомляв, що платежі були припинені в зв»язку зі зміною місця проживання та із зниженням доходів сім»ї, та зобов»язується здійснити погашення заборгованості. Це спростовує його пояснення, що в лютому 2015р. йому стало відомо про порушення своїх прав. Крім того, як на підставу визнання договору недійсним позивач посилався на недотримання банком Постанови НБУ "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" № 168 від 10.05.2007 р., оскільки відповідач був зобов'язаний перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Так, дійсно, як встановлено в судовому засіданні, детальний розпис сукупної вартості кредиту (зазначений як додаток №1 до кредитного договору) ( а.с.16), не містить підпису [PERSON], і оригінал цього додатку, як пояснила представник банку, відсутній в кредитній справі, а тому суд робить висновок, що позивачу не було надано цього додатку, не роз»яснено щодо сукупної вартості кредиту. Разом з тим, позивачем пропущено строки позовної давності звернення до суду. Звернення за консультацією до юриста лише в лютому 2015р. не може бути підставою для поновлення строків позовною давності. Позивач не був позбавлений можливості ( за фахом він є бухгалтер) звернутись за юридичною консультацією в будь-який час після укладення договору протягом трьох років. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, на підставі викладеного, суд відмовляє позивачу в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності звернення до суду. На підставі викладеного, оцінюючи докази в їх сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed