Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства акціонерно-комерційний банк "Львів", Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізолфа Україна" про визнання правочинів недійсними. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 29.01.1994 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 13.09.2010 року між ПАТ АКБ «Львів», ТзОВ «Ізолфа Україна» та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] поручився перед ПАТ АКБ «Львів» відповідати за зобов'язаннями за ТзОВ «Ізолфа Україна» в повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобов'язань за кредитним договором №41, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит в розмірі 450000,00 євро, який останній зобов'язувався повністю повернути не пізніше 12.09.2011 року, сплатити проценти, штрафні санкції (штраф, пеня), дотримуватися графіку часткового погашення кредиту за строками та термінами та виконати інші обов'язки, обумовлені умовами кредитного договору та додатковими угодами до нього, якщо такі є чи будуть укладені у майбутньому. Крім того, 13.09.2010 року між ПАТ АКБ «Львів» та ТзОВ «Ізолфа Україна» було укладено кредитний договір № 42, згідно якого банк надав останньому кредит в розмірі 950000,00 євро, який боржник зобов'язувався повністю повернути до 11.09.2015 року, сплатити проценти, штрафні санкції (штраф, пеня), дотримуватися графіку часткового погашення кредиту за строками та термінами та виконати інші обов'язки, обумовлені умовами кредитного договору та додатковими угодами до нього, якщо такі є чи будуть укладені у майбутньому. Позивач вказує, що вона як дружина поручителя [PERSON] не заперечувала щодо укладення вищевказаного договору поруки, що підтверджується відповідним записом в договорі. У грудні 2012 року позивачу стало відомо, що до даного договору поруки було укладено додатки № 1 від 24.06.2011 року та № 2 від 12.04.2012 року, які суттєво збільшують обсяг відповідальності за договором поруки. Крім того, позивач звернула увагу, що в даних додатках містяться записи згідно яких, вона як дружина поручителя не заперечувала проти їх укладення. Проте, [PERSON] зазначає, що вона як дружина поручителя не надавала згоди на укладення [PERSON] вищевказаних додатків, а підписи на даних документах їй не належать. Позивач просить суд визнати недійсним додаток № 1 від 24.06.2011 року до договору поруки від 13.09.2013 року, додаток № 2 від 12.04.2012 року до договору поруки від 13.09.2010 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовну заяву з підстав в ній зазначених. Просила суд позов задовольнити. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства акціонерно-комерційний банк "Львів" Котовщиков Р.А. в судовому засіданні позов не визнав. Просив суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Відповідач [PERSON], представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізолфа Україна" в судове засідання не з'явились, проте належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явились за наявними матеріалами справи. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача Котовщикова Р.А., дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. 13.09.2010 року між ПАТ АКБ «Львів» та ТзОВ «Ізолфа Україна» було укладено кредитний договір №41. За умовами кредитного договору кредитор надав боржнику кредит в розмірі 450000,00 євро, який останній зобов'язувався повністю повернути не пізніше 12.09.2011 року, сплатити проценти, штрафні санкції (штраф, пеня), дотримуватися графіку часткового погашення кредиту за строками та термінами та виконати інші обов'язки, обумовлені умовами кредитного договору та додатковими угодами до нього, якщо такі є чи будуть укладені у майбутньому (а.с. 67-74). Крім того, 13.09.2010 року між ПАТ АКБ «Львів» та ТзОВ «Ізолфа Україна» було укладено кредитний договір № 42, згідно якого банк надав останньому кредит в розмірі 950000,00 євро, який боржник зобов'язувався повністю повернути до 11.09.2015 року, сплатити проценти, штрафні санкції (штраф, пеня), дотримуватися графіку часткового погашення кредиту за строками та термінами та виконати інші обов'язки, обумовлені умовами кредитного договору та додатковими угодами до нього, якщо такі є чи будуть укладені у майбутньому (а.с. 80-87). З метою забезпечення виконання зобов'язань ТзОВ «Ізолфа Україна», 13.09.2010 року між ПАТ АКБ «Львів», ТзОВ «Ізолфа Україна» та [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого останній зобов'язався в повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобов'язань за кредитним договором №41, 42. (а.с. 5-8) 24.06.2011 року між ПАТ АКБ «Львів», ТзОВ «Ізолфа Україна» та [PERSON] укладено додаток № 1 до договору поруки від 13.09.2010 року, згідно умов якого, збільшився обсяг відповідальності поручителя (а.с. 9, 10). Крім того, 12.04.2012 року між ПАТ АКБ «Львів», ТзОВ «Ізолфа Україна» та [PERSON] укладено додаток № 2 до договору поруки від 13.09.2010 року, згідно умов якого, збільшився обсяг відповідальності поручителя (а.с. 11). Ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов"язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 29.01.1994 року серії [NUMBER] 29.01.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (а.с. 4). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст. 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1, 2 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб визначений законом. Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно висновку експерта № 609 від 30.07.2014 року, підпис, який знаходиться в графі «[PERSON] у додатку № 1 до Договору поруки від 13.09.2010 року від 24.06.2011 року, укладеного між ПАТ АКБ «Львів», ТзОВ «Ізолфа Україна» та [PERSON] - виконано не [PERSON], а іншою особою. Підпис, який знаходиться в графі «[PERSON].» у додатку № 2 до Договору поруки від 13.09.2010 року від 12.04.2012 року, укладеного між ПАТ АКБ «Львів», ТзОВ «Ізолфа Україна» та [PERSON] - виконано не [PERSON], а іншою особою (а.с. ). Ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідач [PERSON] перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з позивачем на власний розсуд, без її згоди, набув зобов'язань, які не відносяться до дрібних побутових та ту обставину, що позивач не підписувала додаток № 1 від 24.06.2011 року та додаток № 2 від 12.04.2012 року до договору поруки від 13.09.2010 року, що підтверджується пояснення останньої, а також висновком судової експертизи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та визнати недійсними додаток № 1 від 24.06.2011 року та додаток № 2 від 12.04.2012 року до договору поруки від 13.09.2010 року. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави слід стягнути суму в розмірі - 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved