Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

У лютому 2017 року ТОВ «Фактор-ТД» предявило через суд негаторний позов на предмет усунення перешкод у користуванні і розпорядженні нерухомим майном, що чиняться йому через заборону відчуження цього майна і накладення на нього арешту в інтересах [PERSON], який претендує на володіння спірними об'єктами нерухомості. Підстави позову обґрунтовані придбанням у власність товариства в лютому 2007 року за договором купівлі-продажу головної речі з приналежностями в м. Дніпрі на проспекті [PERSON], 92, частина з яких за відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження обтяжені арештом і забороною відчуження нібито їх власником [PERSON], записи про що до Державного реєстру прав внесені ДП «Інформаційний центр» і приватним нотаріусом [PERSON] на підставі актів третейських судів, яких в дійсності не існує. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав з урахуванням поданих у квітні уточнень. Відповідачі письмових заперечень проти позову до суду не подавали, про розгляд справи в їх відсутність не клопотали, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явилися, своїх представників не направили, на підставі чого за відсутності заперечень представника позивача справа підлягає розглядові судом за ч. 5\~ст. 169 ЦПК України \~встановленим порядком, незалежно від причин їх неявки, з ухваленням цього заочного рішення відповідно до\~ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані у справі письмові докази, в судовому засіданні в межах заявлених вимог дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступних міркувань і мотивів. Власник за визначенням ст.ст. 316, 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, здійснюючи право на річ відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення відповідно до ст. 182 ЦК України підлягають публічній державній реєстрації, яка за ст. 2 Закону України №\~1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначена як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відомостей про них до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що забезпечує їх обробку, збереження та надання. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном відповідно до ст. 391 ЦК України\~для захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння. Судом встановлено, що головна двоповерхова будівля з цегли під літ. "А-2" громадської забудови 1963 року загальною площею 1221\~м2 з пов'язаними з нею спільним призначенням ганками під літ. а, а1, а2, сараєм під літ. "Б", огорожами під №№ 1-5 і мостінням І, що внесені до Державного реєстру прав під реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 13329832 і розташовані в м. Дніпрі на проспекті [PERSON], 92 (колишній проспект К.Маркса, 92, в м. Дніпропетровську), дійсно, куплена у власність ТОВ «Фактор-ТД» (код ЄДРПОУ 34881244, м. Київ) за ціною 1\~720\~000 гривень відповідно до ст.\~655 ЦК України 15 лютого 2007 року на умовах договору з [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із записом в реєстрі за № 1158. За умовами договору [PERSON] продав нерухоме майно на правах його власника, засвідчених виконкомом Дніпропетровської міськради у виданому продавцеві свідоцтві 24 лютого 2006 року, що внесене до реєстру прав власності з 04 березня 2006 року. Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної ради "Дніпропетровське МБТІ" надано витяг № 14022183 про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі цього договору з набуттям позивачем права власності з моменту його реєстрації 26 березня 2007 року. По фактичному розміщенню головної двоповерхової цегляної будівлі і пов'язаних з нею споруд земельна ділянка площею 0,1288 га на проспекті [PERSON], 92, Дніпропетровською міською громадою передана позивачу на праві оренди строком на 15 років на умовах договору від 03 жовтня 2011 року з внесеними до його умов змінами відповідно до ст. 653 ЦК України з моменту укладення додаткових договорів 16 лютого 2012 року і 17 червня 2014 року. Як вбачається з інформаційної довідки щодо об'єкта нерухомого майна № 49083323 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 30 листопада 2007 року приватним нотаріусом [PERSON] на підставі рішення третейського судді ad hoc [PERSON] від 27 листопада 2007 року за № 2811/07 проведена державна реєстрація заборони відчуження відповідачем [PERSON] нежилих приміщень в головній будівлі з усіма її приналежностями на проспекті [PERSON], 92, окрім огорожі і мостіння, але зазначене рішення третейського суду у справах приватного нотаріуса не збереглося, та відповідач [PERSON] копію цього рішення третейського суду не надав, а позивач категорично заперечує свою участь у будь-якому третейському розгляді. Так само, ні відповідачі, ні постійно діючий «Південно-східного Міжрегіональний» третейський суд не надали ні справи, ні копії ухвали третейського судді Єнчева Федора Івановича від 18 грудня 2007 року, на підставі якої реєстратор Дніпропетровської філії ДП «Інформаційний центр» Мін'юсту 20 грудня 2007 року провів державну реєстрацію арешту нежилого приміщення магазину "1000 дрібниць" на проспекті [PERSON], 92, як власності відповідача [PERSON]. Згідно з ст.ст. 40, 52 Закону України «Про третейські суди» постановити ухвалу третейський суд міг з питань вжиття стороною спору таких забезпечувальних заходів щодо предмета спору, про які він визнав за необхідне розпорядитися в процесі розгляду справи з урахуванням положень цивільного процесуального законодавства, і які не стосуються суті спору. Накладення арешту на майно за ухвалою третейського суду, таким чином, мало вживатися відповідачем [PERSON] самостійно, як стороною спору, з офіційним визнанням цього факту державою після проведеної державної реєстрації. За відсутності самого рішення третейського суду ad hoc і неможливості з'ясувати за відомостями Державного реєстру прав зміст цього рішення, учасників третейського розгляду його оскарження за правилами глави 1 розділу VII-1 ЦПК України виключено, а передбачений нею порядок не допускає оскарження ухвал третейського суду з питань забезпечувальних заходів. Відповідно, спірне нерухоме майно після придбання його у власність позивачем на відповідній правовій підставі з володіння останнього з березня 2007 року не вибувало, а відповідач [PERSON] з листопада 2007 року претендує на складові частини головної будівлі внаслідок можливості використання у спорі з позивачем відомостей Державного реєстру прав в силу презумпції їх достовірності відповідно до ч.\~5 ст.\~12 Закону України №\~1952-IV. Суд обґрунтовує своє рішення згідно з\~ст. 213 ЦПК України\~на основі повно і всебічно\~з'ясованих вище обставин, викладених в позовній заяві, що знайшли своє безсумнівне підтвердження у досліджених в судовому засіданні планах та експлікації технічного паспорту нерухомих об'єктів станом на 15.10.2007, що тісно пов'язані з інформаційною довідкою щодо об'єкта нерухомого майна, з якою узгоджується договір купівлі-продажу в сукупності з витягом про реєстрацію права власності. Як вбачається зі справи, головна річ з приналежностями продана позивачу без відокремлення будь-яких складових частин і без застережень про права відповідача [PERSON] на спірну річ, та відомості про переданий для третейського розгляду спір, між ким і з яких підстав такий спір виник, чи стосується він підстав для евікції, що виникли до продажу\~спірної речі позивачу, відсутні, як відсутні у Державному реєстрі прав фактичні дані опису предметів обтяження, які дозволили б їх ідентифікувати у складі головної речі. Добуті фактичні дані, оцінивши у тісному зв'язку з відповіддю приватного нотаріуса про знищення за актом про вилучення до знищення документів № 1 від 14 листопада 2014 року заяви і документів, на підставі яких проведена державна реєстрація обтяження за рішенням третейського суду ad hoc, суд відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~визнав достатніми для своїх висновків про фактичні обставини. Розвязуючи спір, належить виходити, перш за все, з внесення записів до Державного реєстру прав згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України №\~1952-IV на підставі рішення про державну реєстрацію прав, прийнятого відповідно до ст.ст. 11, 18 цього Закону з однієї з підстав, передбачених у ст.\~27 зазначеного Закону, після чого офіційне визнання державою і підтвердження фактів обтяжень речових прав має своїм наслідком подальше вчинення кожною особою будь-яких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення зареєстрованих речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України №\~1952-IV лише на підставі відомостей, що містяться у Державному реєстрі прав, доки їх не скасовано у передбаченому для цього порядку. Суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) предявляє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства,

Outcome: partial