Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

08.06.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» з вимогою про розірвання договору та повернення коштів, в подальшому змінив предмет позову та просив визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути кошти. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 12 листопада 2014 року він уклав з відповідачем в особі її представника в м. Харкові - [PERSON] (надалі-Лізингодавець), яка діяла на підставі довіреності № 103 від 15.08.2014 р. договір фінансового лізингу № 103039 за адресою представництва в Харкові по вул.Клочківській, 174-А. Згідно укладеного договору, ( п.1.1.) предметом лізингу було надання послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу на умовах фінансового лізингу та передачі в його користування автомобіля ЗАЗ «Forza». Договором передбачалось, що Лізінгодавець бере на себе обовязки придбати предмет лізінга у власність та передати його у користування Лізінгоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим договором, а позивач зобовязався періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі. Згідно п. 3.1.1 договору Лізінгодавець був забовязаний передати в користування та володіння Лізінгоодержувачу предмет лізінгу - автомобіль, вказаний в договорі ЗАЗ «Forza» а я, як Лізінгоодержувач, згідно п.3.2.1. до одержування предмету лізінгу сплатити перший лізінговий внесок, передбачений додатком №1 до договору, а саме 50% від вартості автомобіля-46000 гривень, а також комісійний збір у розмірі 5%- 9200 гривень. Такі умови позивач вважає несправедливими, а обовязок сплатити 50% вартості автомобілю у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня. Також позивач посилався на нікчемність спірного договору, як в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосовував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК Кодексу України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. У звязку з наведеним просив застосувати наслідки нікчемного та недійсного правочину і стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на його користь грошові кошти у розмірі 55 200,00 грн. (пятдесят пять тисяч двісті)грн, які сплачені за квитанціями №№5827\\з30 від 24.11.14р. та 6472.277.2 від 13.11.14р. Представник позивача в судове засідання надав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України та зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 103039 з додатками, за умовами якого ТОВ «ЛК «Автофінанс» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобілю ЗАЗ FORZA та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати зазначений автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобілю та інших витрат. Згідно пункту 1.7. договору автомобіль передається у користування позивача не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати нею на рахунок товариства авансового платежу в розмірі 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення даного договору в розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісії за передачу автомобіля в розмірі 3% від вартості предмета лізингу. Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі-Комісія за організацію»), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до даного договору та становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до даного договору та становить 50% вартості предмета лізингу; в). комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу визначений в додатку №1 до договору та становить 3% від вартості предмету лізингу. 13 та 24 листопада 2014 року на виконання умов фінансового лізингу позивач сплатив товариству грошові кошти у розмірі 55 200,00 грн., тобто авансовий платіж ціни предмета лізингу та комісію за організацію, але предмет лізингу не був переданий позивачу лізингодавцем, який посилався на відсутність у нього предмету лізингу, зазначеного в договорі та на те, що позивачем не сплачено комісію у розмірі 3% від вартості предметі лізингу. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Суд виходить з того, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь якого зобовязання щодо якості, комплектації, справності предмета лізингу, його заміни, введення в эксплуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець, суперечать вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця та лізингодавця. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектацій та інших умов з продажу товару. Окрім того, пункт 10.11 розділу 10 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені пунктами 1.7 та підпунктами а).в) пунктк 8.2.1 вказаного договору зобовязання лізингоодержувача сплатити комісію за за організацію оформлення даного договору та комісію за пердачу предметі лізингу, а також визначені пунктом 8.2.3. даного договору обовязки сплатити другий лізинговий платіж, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є несправедливими та недійсними. Також суд дійшов висновку, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» на момент укладання договору з позивачем не мав ліцензії на надання послуг в сфері ринків фінансових послуг відповідно до умов Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умови договору фінансового лізингу від 4 жовтня 2014 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг. Суд вважає, що положення укладеного договору свідчать про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50% вартості предметі лізингу, лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання пункту 8.15 договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предметі лізингу, порядку перерахунку є одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, а тому вищезазначені положення договору є несправедливими умовами, а виконання зобовязань забезчено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки умовами договору передбачена сплата штрафу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме, або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. На момент укладання договору 12.11.2014 року, судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу, та що суперечить вимогам законодавства. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги Закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 12 листопада 2014 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Автофінанс» нотаріально посвідчений не був. На підставі вищенаведеного, суд визнає договір фінансового лізингу №103039, укладений 12 листопада 2014 між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Автофінанс» недійсним та застосовує наслідки недійсності правочину, а також стягує з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 55 200,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 552,00грн.

Outcome: approved