Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності. В обґрунтування позову зазначив, що з 23.04.2010 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , з якою до недавнього часу проживали спільно однією сім`єю у належній йому на праві власності квартирі та вели спільне господарство. До своєї дружини завжди ставився з повагою, повністю довіряв їй та підтримував. Також без жодних сумнівів сприймав її рішення і дії так як вважав, що все, що вона робить, робиться нею на їх спільну користь. Всі можливі сумніви перекривали справжні почуття. Питаннями фінансового забезпечення нашої сім`ї та фактичним розпорядженням грошовими коштами вони з дружиною завжди займалися разом. Від початку шлюбних відносини, за їх спільним рішенням дружина декілька разів оформлювала кредити з метою облаштування їх спільного житла та побуту, ремонту квартири, придбання меблів та побутової техніки. Вказав, що починаючи з червня 2020 року на його телефон, фактично щоденно почали надходити телефонні дзвінки від осіб, що представлялися співробітниками ПАТ «Ідея Банк» (т. [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] ). Кожного разу вказані особи сповіщали про наявну заборгованість по кредитному договору, начебто укладеному його дружиною у травні 2019 року і за яким він, як солідарний боржник, повинен негайно сплатити грошові кошти. Спроби з`ясувати у вказаних осіб деталі правовідносин, про які вони наголошували, жодних результатів йому не надали. Співробітники банку, посилаючись на банківську таємницю, категорично відмовляли йому у наданні жодної інформації щодо суми кредитних коштів отриманих його дружиною, розміру щомісячних платежів, відсотків за користування кредитними коштами, розміру сплачених нею коштів, розміру поточної заборгованості та залишку по кредиту. У вересні 2020 року на адресу їх з дружиною помешкання від банку надійшла поштова кореспонденція, яка містила попередження від 28.08.2020 року, що станом на 28.08.2020 року існує заборгованість [PERSON] у розмірі 1953,31 грн., термін прострочення якої складає 40 днів, із зазначенням реквізити для погашення заборгованості. Враховуючи ту обставину, що йому про вказані правовідносини фактично нічого відомо не було, з метою з`ясування підстав докучливої поведінки співробітників банку, обурившись, одразу звернувся до дружини за поясненнями. [PERSON] підтвердила, що дійсно у травні 2019 року без його згоди отримала від ПАТ «Ідея Банк» грошові кошти за кредитним договором у розмірі 30000,00 грн. на ремонт квартири, які хотіла повернути достроково. Також дружина повідомила, що за умовами кредитного договору щомісячно напротязі 3-х років вона повинна сплачувати банку кошти у розмірі приблизно 2700,00 грн. При цьому, дружина категорично відмовилася надати йому примірник кредитного договору та додатків до нього, посилаючись на його втрату. Дружина також повідомила, що у фінансовій установі, в якій оформлювався кредит, незважаючи на те що в заповненій нею анкеті та паспорті значилася інформація про її сімейний стан, згоду на оформлення вказаного правочину від чоловіка не вимагали. Дружина підтвердила, що інформацію про його контактні данні (номер телефону) зазначила в анкеті. Як з`ясувалося, за вказаним правочином, [PERSON] зобов`язана повернути ПАТ «Ідея Банк» суму отриманого кредиту та сплатити останньому майже 97000,00 грн., що є значною для їх сім`ї та фактично неможливою на теперішній час. Дружина, виправдовуючись зазначила, що до теперішнього часу намагається розрахуватись з банком і що заборгованість у неї фактично виникла у зв`язку з фінансовими труднощами у червні 2020 року. Вважає, що відповідачі оформили спірний правочин, який беззаперечно виходить за межі дрібного побутового, поза його спиною та без його згоди. [PERSON] нехтуючи їх спільними сімейними інтересами, отримала у ПАТ «Ідея Банк» кредитні кошти, не враховуючи, що їх повернення та виконання умов кредитного договору значно вплине на фінансовий стан їх сім`ї. Вважає, що ПАТ «Ідея Банк», достеменно знаючи про їх з дружиною сімейний стан та про те, що кредитний договір укладається останньою в інтересах їх сім`ї, умисно ухилилося від повідомлення його про умови кредитного договору та отримання його згоди, розуміючи жорстокість умов, за якими кошти надаються в кредит. Тероризування його постійними телефонними дзвінками з боку співробітників ПАТ «Ідея Банк», вимоги та погрози з їх боку щодо стягнення заборгованості за кредитним договору за рахунок майна їх сім`ї є агресивною підприємницькою практикою, яка фактично містить елементи примусу та докучання та є порушенням його права споживача. В зв`язку з викладеним, просив захистити його права як споживача та визнати незаконними дії відповідача щодо здійснення агресивної підприємницької практики, яка фактично містить елементи примусу, докучання та неналежного впливу у відношенні до нього та полягає у докучанні йому постійними телефонними дзвінками з боку співробітників Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» з вимогами та погрозами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок майна їх сім`ї, визнати недійсним кредитний договір Z52.254487.005286938 від 21.05.2019 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» без його згоди, та застосувати наслідки недійсності кредитного договору Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 жовтня 2020 року відкрито провадження у даній справі та в порядку загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, усі обставини, викладені в позові, підтримала. Представник позивача надала суду відповідь на відзив, в якому вказала, що кредитні кошти витрачалися позивачем на потереби сім`ї (оплату комунальних послуг, придбання одягу, харчування, спільний відпочинок, ремонт у квартирі тощо). При цьому, витрачаючи вказані кошти на спільні потреби сім`ї, позивач вважав, що це кошти дружини, яка офіційно працює, а не кошти, отримані за кредитним договором, про існування кого йому нічого не було відомо. Вказана обставина підтверджується [PERSON] у її відзиві на позовну заяву. Від позивача стало відомо, що 08.12.2020 року, 14.12.2020 року, 24.12.2020 року йому зателефонували співробітники банку, які під час розмови наполягали на тому, що позивач вводить в оману банк та є солідарним боржником за кредитним договором. При розмові співробітники погрожували позивачу репутаційними збитками у випадку невиконання вимог банку, а саме натякали на те, що банк буде телефонувати усім знайомим та колегам позивача та повідомляти про те, що він з дружиною є «сім`єю боржника». Вказані розмови були записані позивачем на належний йому мобільний телефон. Таким чином, твердження АТ «Ідея Банк» про те, що дзвінки від працівників банку нічим не підтверджені, є безпідставними ста спростовуються записами телефонних розмов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначила, що у травні 2019 отримала від Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» грошові кошти за кредитним договором у розмірі 30000,00 гривень на ремонт спільної з позивачем квартири, які хотіла повернути достроково. На вимогу чоловіка не змогла надати примірник кредитного договору та додатків до нього, у зв`язку з втратою останніх. Вказала, що у фінансовій установі, яка оформлювала кредит, згоду на оформлення вказаного правочину від чоловіка не вимагали. Інформація про контакти свого чоловіка повідомляла, зазначивши їх в анкеті. До теперішнього часу намагається розрахуватися з банком, але у зв`язку з фінансовими труднощами у червні 2020 року виникла заборгованість. Та обставина, що нею оформлено кредит без згоди позивача, стала причиною сварки з чоловіком. До теперішнього часу переконана, що за вказаним зобов`язанням відповідає тільки вона. Зазначила, що не розуміла, що повернення кредитних коштів та виконання умов кредитного договору значно вплине на фінансовий стан їх сім`ї. Позов не визнає, так як має намір виконати свої зобов`язання перед банком у повному обсязі, але погоджується з позицією позивача, стосовно того, що банк повинен був отримати письмову згоду позивача. В даному випадку вважає, що ПАТ «Ідея Банк» скористалося її юридичною необізнаністю. Представник відповідача акціонерного товариства «Ідея Банк» в судове засідання не з`явилася, надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що дійсно 21 травня 2019 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено договір кредиту та страхування Z52.254487.005286938. Вважає, що для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Попередження від 28.08.2020 року адресоване [PERSON] і ніяким чином не говорить про агресивну поведінку АТ «Ідея Банк». Крім того, воно стосується виключно позичальника, а не членів її сім`ї. Вказала, що вимога про захист прав споживача (так як себе називає позивач) взагалі є не зрозумілою і безпідставною, адже позивач не є споживачем даних послуг в контексті Закону України «Про захист прав споживачів», між АТ «Ідея Банк» і позивачем договірні відносини не виникли. Твердження позивача про дзвінки від працівників банку нічим не підтверджені, окрім його слів. На підставі викладеного, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання усіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, представник АТ «Ідея Банк» надала суду заперечення, в яких вказала, що п.1.7. спірного кредитного договору [PERSON] отримала кредит для власних потреб, тому у співробітників банку не було жодних підстав вимагати від неї згоди чоловіка на отримання вказаного кредиту. Твердження позивача та [PERSON] про те, що договір укладався в інтересах сім`ї та отримані кредитні кошти були витрачені на оплату комунальних послуг, придбання одягу, ремонт квартири, спільний відпочинок, не відповідає дійсним обставинам справ та не підтверджений жодними доказами. Щодо доказів позивача на підтвердження постійних телефонних дзвінків з боку співробітників банку, вважає вказані докази неналежними, оскільки записані після подання позовної заяви та отримання відзиву представника банку. Телефонні дзвінки здійснювалися на телефонний номер позивача у зв`язку з тим, що [PERSON] не брала слухавку, а номер свого чоловіка був зазначений останньою при отриманні кредиту як номер особи, до якої можна зателефонувати в разі виникнення питань в банку щодо погашення кредитної заборгованості. Даний факт підтверджується [PERSON] у поданому нею відзиві на позов. Вказала, що з позовних вимог позивача взагалі незрозуміло яким чином його дискримінують працівника АТ «Ідея Банк», адже нагадування щодо існуючої заборгованості по кредиту неможливо вважати дискримінацією в сенсі Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні». Щодо вимог позивача щодо оплати витрат на правову допомогу, зазначила, що жодним чином не є зрозумілим з яких підстав сформована вартість послуг в розмірі 14000 гривень, оскільки договір було складено через місяць після відкриття провадження у справі. Тому в задоволенні вказаних вимог заперечувала. Крім того, зазначила, що відповідь на відзив позивач надіслав з пропущенням строків, передбачених ухвалою про відкриття провадження від 22.10.2020 року. Тому є всі підстави для вирішення справи за наявними в суді матеріалами. Перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 23 квітня 2010 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 23 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис №69. 21 травня 2019 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк» укладено договір кредиту та страхування № Z52.254487.005286938. За умовами вказаного договору банк надав кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 37200,00 грн. на рахунок позичальника, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до п.1.6. вказаного кредиту дата повернення кредиту 21.05.2022 року. Станом на 28 серпня 2020 року загальна заборгованість [PERSON] за кредитом складає 1953,31 грн., що підтверджується копією попередження АТ «Ідея Банк» від 28.08.2020 року за №12.1.4/131905, адресованого на ім`я [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] вважав дії відповідача щодо надання його дружині кредиту недобросовісними, оскільки банку було відомо, що [PERSON] перебуває у шлюбі, спірний правочин укладеного без його відома та беззаперечно виходить за межі дрібного побутового правочину, а тому, на його думку, для укладення вказаного договору була необхідна його згода. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1\~ст. 203 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої\~статті 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Приписи\~статті 65 СК України\~регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта\~статті 65 СК України). Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05.11.2020 року у справі № 619/761/18. Під час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що кошти за договором кредиту були використані в інтересах та для задоволення потреб сім`ї, що отримані кредитні кошти використанні в інтересах сім`ї. Тому посилання позивача на порушення ст.65\~СК України під час укладання договору кредиту є безпідставним. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. У\~рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня\~\~2004 року\~визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій\~статті 4 ЦПК України\~та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у\~ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3\~ст.16 ЦК України). Обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсними договору, позивач посилався на положення\~Закону України «Про захист прав споживачів», зазначаючи при цьому, що відповідач, достеменно знаючи про їх з відповідачем [PERSON] сімейний стан, умисно ухилився від повідомлення його про умови договору та отримання його згоди, а також тероризував його постійними телефонними дзвінками з боку співробітників банку з вимогами та погрозами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок майна їх сім`ї. Вважає зазначені дії агресивною підприємницькою діяльністю, яка фактично містить елементи примусу та докучання та є порушенням його прав споживача. Згідно п.14 ч.1\~ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до частини четвертої\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;\~ 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством (ч. 6\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно частини 1\~статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від\~02 грудня 2015 року № 6-1341цс15 та постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 314/2367/15-ц. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з положеннями\~пунктів 22,\~23 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За\~частиною першою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У рішенні від 10 листопада 2011 року по справі №1-26/2за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень\~п.п. 22,\~23 ст. 1,\~ст. 11,\~ч.8 ст. 18,\~ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів"\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення\~Закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення\~пунктів 22,\~23 статті 1,\~статті 11 Закону\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Матеріалами справи встановлено, що на мобільний телефон позивача співробітниками АТ «Ідея Банк» 08.12.2020 року, 09.12.2020 року, 14.12.2020 року, 24.12.2020 року здійснювалися дзвінки, в яких останні повідомляли про наявність у [PERSON] заборгованості за укладеним кредитним договором. Також пропонували погасити наявну заборгованість, оскільки позивач, як солідарний боржник, несе солідарну відповідальність за кредитним зобов`язанням. Також з телефонних дзвінків вбачалась натяки зі сторони співробітників банку щодо телефонування всім колегам позивача з подальшим інформування про те, що він з дружиною є «сім`єю боржників». Суд вважає, що посилання позивача на положення 19\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~щодо нечесної підприємницької практики є безпідставними, оскільки дана норма передбачає умови, обставини, форми такої практики, можливі, як елемент примусу, докучання або неналежного впливу, що істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції, тоді як фактично договірні відносини склалися між відповідачами по справі, стороною яких позивач не являється, а отже не є споживачем в контексті Закону України Закону України «Про захист прав споживачів». За власним волевиявленням [PERSON] уклала кредитний договір з АТ «Ідея Банк», оспорюваний договір не стосується спільного майна подружжя, а тому ніяким чином інтереси позивача не були порушені. Зазначені телефонні дзвінки співробітників АТ «Ідея Банк» не можна розцінювати як агресивну форму підприємницької практики в розумінні\~ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки позивач не є клієнтом банку, а отже і споживачем послуг останнього. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed