Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-04 00:00:00

12.11.2013 року позивач, мале приватне виробничо-комерційне підприємство "РСТ" звернулось до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, 20.12.2013 року позивач, мале приватне виробничо-комерційне підприємство "РСТ" звернулось до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про витребування та зобов'язання передати приміщення, про визнання права власності на приміщення. Ухвалою Придніпровського районного суд м.Черкаси від 04.03.2014 року справи було об»єднано в одне провадження. Позови вмотивовані наступним, 12.03.2001 року між МП ВКП «РСТ» та товариством з обмеженою відповідальністю „ОБНОВА" був укладений Договір купівлі- продажу та був складений Акт приймання-передачі нежилого приміщення. Згідно з Договором від 12.03.2001 року та Актом від 12.03.2001 року МП ВКП „РСТ" набуло у власність нежитлове приміщення магазину „ОБНОВА" загальною площею 590,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 398, 1-й поверх. 01.06.2002 року між МП ВКП „РСТ", в особі „директора" [PERSON], та Товариством з обмеженою відповідальністю „АЛЕС", в особі директора [PERSON], був укладений Договір купівлі-продажу приміщення від 01.06.2002 року та був складений Акт приймання-передачі нежилого приміщення. Згідно з Договором від 01.06.2002 року та Актом від 01.06.2002 року TOB „АЛЕС" набуло у власність нежитлове приміщення. Учасниками TOB „АЛЕС" згідно з його Статутом, який був затверджений Протоколом № 1 від 15.02.2002 року Загальних зборів засновників та який був зареєстрований 21.03.2002 року Виконавчим комітетом Черкаської міської ради (реєстраційний № 9311), були [PERSON] з часткою 40% в Статутному капіталі, [PERSON] з часткою 25% в Статутному капіталі, [PERSON] з часткою 25% в Статутному капіталі та [PERSON] з часткою 10% в Статутному капіталі. 26.02.2005 року Рішенням № 254 Виконавчого комітету Черкаської міської ради було дозволено оформити право власності [PERSON] на 9/25 частин, [PERSON] на 27/100 частин, [PERSON] на 13/50 частин, [PERSON] на 11/100 частин нежитлового приміщення. На підставі Рішення № 254: Виконкомом ЧMP було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.03.2005 року (серія САА № 658729) на 9/25 частин нежитлового приміщення, а КП „ЧООБТІ" був виданий Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6689476 від 09.03.2005 року; Виконкомом ЧMP було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.03.2005 року (серія САА № 658730) на 27/100 частин нежитлового приміщення, а КП „ЧООБТІ" був виданий Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.03.2005 року; Виконкомом ЧMP було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.03.2005 року (серія САА № 658731) на 13/50 частин нежитлового приміщення, а КП „ЧООБТІ" був виданий Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 668 9417 від 09.03.2005 року; Виконкомом ЧMP було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.03.2005 року (серія САА № 658732) на 11/100 частин нежитлового приміщення, а КП „ЧООБТІ" був виданий Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6689360 від 09.03.2005 року. 18.05.2011 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], як продавцями, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], як покупцями, був укладений Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], (реєстраційний № 2570). Згідно з Договором від 18.05.2011 року [PERSON] набула у власність 13/50 частин нежитлового приміщення, [PERSON] - 13/100 частин нежитлового приміщення, [PERSON] - 9/100 частин нежитлового приміщення, [PERSON] - 7/25 частин нежитлового приміщення, [PERSON] - 6/25 частин нежитлового приміщення. З Довідки КП „ЧООБТІ" від 07.06.2011 року вбачається, що право власності на вказані в Договорі від 18.05.2011 року частини нежитлового приміщення були зареєстровані за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому звертають увагу суду на наступне. Згідно з Статутом МП ВКП „РСТ", який був зареєстрований в Виконкомі ЧMP 11.02.1999 року за реєстраційним № 7907, засновником підприємства є громадянин Республіки Молдова [PERSON]. [PERSON] був власником МП ВКП „РСТ" і станом на дату укладення Договору від 01.06.2002 року. Відповідно до Наказу № 1-К від 01.03.2001 року „Про призначення директора МПВКП „РСТ" директором МП ВКП „РСТ" була призначена [PERSON]. В грудні 2004 року - січні 2005 року від [PERSON] [PERSON] В.В. дізнався про те, що нежитлове приміщення було продане МП ВКП „РСТ" на користь TOB „АЛЕС" на підставі договору від 01.06.2002 року, який був підписаний з боку МП ВКП „РСТ" „директором" [PERSON] З огляду на вказане, а також враховуючи те, що [PERSON] не звільняв [PERSON] з посади директора МП ВКП „РСТ", що [PERSON] не призначав на посаду директора МП ВКП „РСТ" [PERSON], що [PERSON] не надавав жодній особі, в тому числі і [PERSON], повноважень на відчуження нежитлового приміщення, [PERSON] звернувся до правоохоронних органів з заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. 17.02.2005 року Постановою про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження старшим слідчим СВ Соснівського PB м. Черкаси [PERSON] була порушена кримінальна справа № 0100500134 за ознаками скоєння злочину, передбаченого ст.190 ч.1 Кримінального кодексу України від 05.04.2001 року. 28.07.2005 року постановою про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження старшим слідчим СВ Соснівського PB м. Черкаси [PERSON] була порушена кримінальна справа № 0100500134 ДП 2 за ознаками скоєння злочину, передбаченого ст. 358 ч. З КК України. 28.07.2005 року постановою про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження старшим слідчим СВ Соснівського PB м. Черкаси [PERSON] була порушена кримінальна справа № 0100500134 ДП 3 за ознаками скоєння злочину, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України. 28.07.2005 року постановою про об'єднання кримінальних справ в одне провадження старшим слідчим СВ Соснівського PB м. Черкаси [PERSON] було об'єднано кримінальні справи № 0100500134, № 0100500134 ДП 2, № 0100500134 ДП 3 в одне провадження. 01.09.2010 року Вироком Черкаського районного суду Черкаської області по справі № 1-28/2010р. було визнано винним [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч. 4, 358 ч. 1, 358 ч. З КК України і було призначене покарання : за ст. 190 ч. 4 КК України - п'ять років позбавлення волі без конфіскації майна, враховуючи ст.ст. 69, 75-77 КК України; за ст. 358 ч. 1 КК України - два роки обмеження волі; за ст. 358 ч. З КК України - один рік обмеження волі. Відповідно до ст.ст. 12, 49 КК України було звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за злочини, передбачені ст.ст.358 ч.1, 358 ч.З КК України, у зв'язку з закінченням строків давності і остаточно було визначено засудженому [PERSON] покарання - п'ять років позбавлення волі без конфіскації майна. Згідно ст.75 КК України засудженого [PERSON] було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки при умові, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки. 21.12.2010 року Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області по справі № 11-830/10 вирок від 01.09.2010 року було залишено без змін. 11.08.2011 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 5-2157км11 було вирок від 01.09.2010 року та ухвалу від 21.12.2010 року залишено без змін. В червні - липні 2011 року МП ВКП „РСТ" дізналося про те, що нежитлове приміщення було продане [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно з договором від 18.05.2011 року. При цьому акцентують увагу суду на наступному. Укладаючи Договір від 01.06.2002 року [PERSON] підписав його від імені МП ВКП „РСТ" начеб-то як директор. Директором МП ВКП „РСТ" [PERSON] вважав себе на підставі Наказу № 2-К від 11.06.2001 року про призначення директора МП ВКП „РСТ". Наказом № 1-К від 11.06.2002 року [PERSON] було начеб-то звільнено з посади директора МП ВКП „РСТ". Згідно з Розпискою від 11.06.2002 року [PERSON] начеб-то передав [PERSON] 31938, 00 грн., які ним були попередньо зняті з банківського рахунку МП ВКП „РСТ" та які надійшли туди від TOB „АЛЕС" за нежитлове приміщення по договору від 01.06.2002 року. В той же час вироком від 01.09.2010 року було встановлено наступне: 1. „Підсудний [PERSON] на початку червня 2001 року, переслідуючи мету незаконного відчуження нежилого приміщення магазину „Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченко, 398, 1-й поверх, умисно, з особливих корисливих мотивів, шляхом обману та зловживання довірою, без відома та дозволу засновника МП ВКП „РСТ" [PERSON], скориставшись його відсутністю на території України, шляхом підробки документів, незаконно визнав себе директором МП ВКП „РСТ" та 01.06.2002 року незаконно уклав договір купівлі-продажу вказаного приміщення з TOB „АЛЕС" м. Черкаси здійснивши його продаж за 35000 грн., завдавши своїми злочинними діями потерпілому [PERSON] матеріальної шкоди в особливо великих розмірах на суму 30000 грн., що в 1764,7 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент скоєння злочину. Він же, в період часу з червня 2001 року по червень 2002 року переслідуючи мету незаконного відчуження нежилого приміщення магазину „Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченко, 398, 1-й поверх, в кінці липня 2001 року умисно, незаконно вніс свій підпис до раніше підроблених невстановленою особою документів: витягу з Наказу № 2-К про призначення директора МП ВКП „РСТ" від 11.06.2001 року та листа повідомлення про призначення директора МП ВКП „РСТ" [PERSON], з метою подальшого використання вказаних документів, на яких згідно почеркознавчої експертизи № 1/290 від 22.07.2005 року підписи від імені [PERSON] ймовірно виконані [PERSON]; також, 01.06.2002 року знаходячись в приміщенні магазину „Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченка 398, при ознайомленні з текстом договору купівлі-продажу нежилого приміщення магазину „Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченка, 398, 1-й поверх від 01.06.2002 року та акту прийому-передачі вказаного приміщення від 01.06.2002 року, невстановлена особа внесла відтиск печаті МП ВКП „РСТ" на згадані документи, а [PERSON], в свою чергу, умисно, незаконно вніс свій підпис на договір купівлі-продажу нежилого приміщення магазину „Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченка, 398, 1-й поверх від 01.06.2002 року та акт прийому-передачі вказаного приміщення від 01.06.2002 року, на яких згідно почеркознавчої експертизи № 1/290 від 22.07.2005 року підписи від імені [PERSON] ймовірно виконані [PERSON]. Він же, в період часу з червня 2001 року по червень 2002 року переслідуючи мету незаконного відчуження нежилого приміщення магазину „Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченко, 398, 1-й поверх, умисно використав ряд завідомо підроблених невстановленою особою документів, а саме: в кінці липня 2001 року направив в ДПІ м. Черкаси витяг з Наказу № 2- К про призначення директора МП ВКП „РСТ" від 11.06.2001 року та лист- повідомлення про призначення директора МП ВКП „РСТ" [PERSON], на яких згідно з судово-почеркознавчої експертизи № 1/290 від 22.07.2005 року підписи від імені [PERSON] ймовірно виконані [PERSON]; також, 01.06.2002 року знаходячись в приміщенні магазину „Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченко 398, при ознайомленні з текстом договору купівлі-продажу нежилого приміщення магазину „Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченка, 398, 1-й поверх від 01.06.2002 року та акту прийому-передачі вказаного приміщення від 01.06.2002 року, невстановлена особа нанесла відтиск печаті МП ВКП „РСТ" на згадані документи, а [PERSON], в свою чергу, знаючи, що відтиск печаті підроблений, використав договір купівлі- продажу нежилого приміщення магазину „Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченко, 398, 1-й поверх від 01.06.2002 року та акту прийому- передачі вказаного приміщення від 01.06.2002 року, як вірні, надавши їх директору TOB „АЛЕС" [PERSON] для укладення та подальшого направлення в Комунальне підприємство „Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації". Відповідно технічним експертизам документа № 194 від 25.05.2005 року та № 153 від 30.04.2005 року, згідно висновку яких відтиск круглої печатки МП ВКП „РСТ" в договорі купівлі-продажу приміщення від 01.06.2002 року укладений між TOB „АЛЕС" та МД ВКП „РСТ", акті прийому- передачі нежитлового приміщення від 01.06.2002 року, виконаний струменеві- крапельним способом за допомогою комп'ютерної техніки." „Пояснення підсудного [PERSON] про те, що він не знав, що наказ № 2-К від 11.06.2001 року є підробленим, не заслуговують на увагу і спростовуються поясненнями самого підсудного ..." ; „Вчинивши підпис на наказі, підсудний [PERSON] довів свій злочинний умисел на підробку документу до завершення, оскільки наказ не міг бути використаний з метою відчуження приміщення магазину без підпису [PERSON]"; „... підсудний [PERSON], користуючись підробленим наказом 2-К від 11.06.2001 року, як директор МП ВКП „РСТ" від імені малого підприємства, вніс свій підпис в договір купівлі-продажу приміщення магазину „Обнова" від 01.06.2002 року, завірив його печаткою та передав [PERSON] для подальшого направлення для реєстрації в БТІ"; „Всі дії підсудного по виготовленню і використанню завідомо підроблених документів були спрямовані на відчуження майна, що належало МП ВКП „РСТ" і передачу цього майна на користь сторонніх осіб, з якими підсудний [PERSON] перебував в тісних стосунках, помимо волі потерпілого, а також з корисливою метою - отримання коштів від незаконного продажу магазину. Підсудному [PERSON] було достовірно відомо про те, що засновник МП ВКП „РСТ" [PERSON] перебуває за межами м. Черкаси і України". Згідно з ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України) вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином вищенаведені обставини, які були встановлені вироком від 01.09.2010 року, в силу норми ч. 4 ст. 61 ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню по даній справі. При цьому цивільно-правовим наслідком дій [PERSON] є вибуття із власності МП ВКП „РСТ" Нежилого приміщення спочатку у власність TOB „АЛЕС" по договору від 01.06.2002 року, потім у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а потім у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по Договору від 18.05.2011 року. За таких обставин вважають, що нежитлове приміщення повинно бути в судовому порядку витребувано у [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь МП ВКП „РСТ", а також що за МП ВКП „РСТ" повинно бути визнане право власності на нерухоме майно. Виходячи з наведених норм ЦК УРСР, який діяв під час укладення договору від 01.06.2002 року, можна зробити наступні висновки: Договір від 01.06.2002 року укладено від імені МП ВКП „РСТ" не уповноваженою особою - [PERSON], а також так як МП ВКП „РСТ" в подальшому не схвалювало укладення договору від 01.06.2002 року, тому в силу норми ст. 63 ЦК УРСР договір від 01.06.2002 року не є таким, що створив, змінив і припинив права і обов'язки МП ВКП „РСТ" щодо нежитлового приміщення. Наслідком укладення договору від 01.06.2002 року, по-перше, не уповноваженою особою з боку МП ВКП „РСТ", а, по-друге, поза волею МП ВКП „РСТ", є право останнього витребувати своє майно (нежитлове приміщення) в тому числі і у добросовісного набувача (ст. 145 ЦК УРСР), Цивільні відносини з Договору від 01.06.2002 року виникли під час дії ЦК УРСР, але про їх існування повноважні представники МП ВКП „РСТ" дізналися лише в січні 2005 року, коли вже діяв Цивільний кодекс України 16.01.2003 року. Крім того з лютого 2005 року по грудень 2010 року тривала кримінальна справа відносно [PERSON], в межах якої були встановлені факти вчинення ним кримінально-карних дій, а також була встановлена особа, яка такі дії вчинила ([PERSON]). Більш того хоча цивільні відносини з договору від 01.06.2002 року виникли під час дії ЦК УРСР, але вони продовжили своє існування і після набрання чинності ЦК України, так як в 2005 році нежитлове приміщення було переоформлене на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а в 2011 році на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] За таких обставин та враховуючи норму ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вважають, що до цивільних відносин з договору від 01.06.2002 року, що виникли та що продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, мають застосовуватися норми ЦК України. А тому просять витребувати на користь малого приватного виробничо-комерційного підприємства „РСТ" у [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] нежитлове приміщення магазину „Обнова" (прим, з № 3-1 по № 3-15), А-9, А'-І, 590,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, буд. 398, та зобов'язати їх передати вказане приміщення на користь малого приватного виробничо-комерційного підприємства „РСТ". Визнати за малим приватним виробничо-комерційним підприємством „РСТ" право власності на нежитлове приміщення магазину „Обнова" (прим, з № 3-1 по № 3- 15), А-9, А'-І, 590,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, буд. 398. Судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в позовних заявах. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення. Відповідно до яких зазначив, що позивачем подано до суду позов, в якому останній ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину «Обнова» за адресою: м. Черкаси бульв. Шевченка, 398, укладеного 01.06.2002 року між малим приватним виробничо-комерційним підприємством «РСТ» та товариством з обмеженою відповідальністю «AЛЕC». Також позивач просить витребувати на свою користь з володіння відповідачів зазначене нежитлове приміщення загальною площею 590, 2 кв.м. Вважають, що доводи, викладені в позовній заяві не ґрунтуються на нормах законодавства, а в позові належить відмовити повністю, виходячи з наступного. Позивач просить визнати недійсним вищезазначений договір купівлі-продажу приміщення відповідно до ч. 1 ст. 63 ЦК Української PCP, як укладений особою, що не мала повноважень на здійснення цієї угоди від імені позивача, а отже майно відчужене поза волею власника. При цьому посилається на вирок Черкаського районного суду по справі № 1-28/2010р. відносно [PERSON], який вступив в законну силу 21.12.2010 року. Однак, висуваючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивач не враховує тієї обставини, що вказана вимога вже була предметом судового розгляду в Господарському суді Черкаської області і ухвалою цього суду від 22.08.2005 року по справі № 05-09/2731 провадження у справі припинено на підставі ліквідації відповідача TOB «АЛЕС», який був одночасно стороною спірного договору. Той факт, що вказана вимога підлягає розгляду виключно в порядку господарського судочинства України, підтверджується також ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.07.2006 року. Вказана ухвала винесена у справі за позовом МП ВКП «РСТ», [PERSON] та інших до Державного комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», [PERSON] та інших про визнання незаконним договору купівлі-продажу від 01.06.2002 року, визнання права власності на нежитлове приміщення магазину «Обнова». Згідно вказаної ухвали провадження у справі закрито в зв'язку з тим, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Законність вказаної ухвали підтверджена ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19.09.2006 року. Таким чином, висуваючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі- продажу нежитлового приміщення магазину «Обнова» від 01.06.2002 року, позивачем не враховано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України вказана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку господарського судочинства з огляду на те, що сторонами спірного договору були виключно суб'єкти господарської діяльності, а також з огляду на зазначені вище судові рішення. Звертають увагу суду, що вимога щодо недійсності договору може бути пред'явлена тільки до сторони цього договору. Тобто справа в частині позовних вимог про визнання договору купівлі - продажу від 01.06.2002 року підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Крім цього, звертаю увагу суду на те, що зазначена вимога подана з порушенням строку позовної давності. Так, відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року та ст. 257 ЦК України строк позовної давності становить три роки; відповідно до ст. 76 ЦК УРСР 1963 року та ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися (могла дізнатися) про порушення свого права. В цьому випадку позивач, який вбачає порушення своїх прав договором купівлі- продажу від 01.06.2002 року, дізнався про це ще в 2005 році, коли ним був поданий позов до господарського суду про визнання вищевказаного договору недійсним, що підтверджується ухвалою господарського суду від 22.05.2005 року, а також подальшим поданням позовів до судових інстанцій про визнання вказаного договору недійсним, незаконним тощо. Тобто в цьому випадку має місце порушення строків позовної давності. Тому просять суд в разі необхідності застосувати позовну давність до цього виду правовідносин. Вимогу про витребування майна на користь МП ВКП «РСТ» з володіння відповідачів позивач обґрунтовує посиланням на п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року в тому аспекті, що вказана постанова зобов'язує власників витребувати майно від добросовісних набувачів відповідно до ст.388 ЦК України шляхом подачі віндикаційного позову в разі подальшого відчуження майна шляхом укладення наступних правочинів, вчинених після недійсного. Ця вимога також не може бути задоволена, оскільки підстав для визнання недійсним договору від 01.06.2002 року немає з наведених вище міркувань, а також виходячи з наступного. Так, навіть якщо суд дійде висновку, що вимога про визнання недійсним договору від 01.06.2002 року має бути задоволена, витребувати майно у відповідачів шляхом віндикаційного позову немає можливості, оскільки на сьогоднішній день існує не скасоване рішення органу місцевого самоврядування, а саме виконавчого комітету Черкаської міської ради від 26.02.2005 року № 254 про оформлення права власності фізичним особам, які є третіми особами у справі - [PERSON] та інші. Застосування п. 10 Постанови в цьому випадку не є доречним, оскільки в ньому іде мова лише про наступні правочини після того, який визнаний недійсним, а не про рішення органів місцевого самоврядування або державної влади, яким є рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 26.02.2005 року № 254. На сьогоднішній день вказане рішення виконавчого комітету є чинним, ніким не скасоване, свідоцтва про право власності не визнані в судовому порядку недійсними. Крім цього винесення виконавчим комітетом рішення від 26.02.2005 року № 254 про надання у власність фізичним особам приміщення магазину «Обнова» жодним чином не є похідним від факту укладення договору купівлі-продажу цього приміщення від 01.06.2002 року, укладеного між МП ВКП «РСТ» та TOB «АЛЕС». Зазначають, що позивачем вже подавались позови в порядку адміністративного судочинства про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 26.02.2005 року № 254 та про визнання права власності на приміщення магазину «Обнова», однак ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.07.2007 року провадження у справі закрите. Законність вказаної ухвали підтверджено ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2008 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.04.2010 року. Аналогічний позов також розглядався Соснівським районним судом м. Черкаси, який своєю постановою від 18.11.2010 року відмовив у задоволенні позову МП ВКП «РСТ», що підтверджено ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2012 року. Таким чином, вимога про витребування майна у відповідачів на підставі ст. 388 ЦК України та п. 10 Постанови є необґрунтованою, оскільки на сьогоднішній день існує не скасоване рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 26.02.2005 року № 254, похідний зв'язок між вказаним рішенням і оскаржуваним договором від 01.06.2002 року позивачем не доведений, та у цьому позові не висунуто вимоги про скасування вказаного рішення та визнання свідоцтв про право власності недійсними. Просять закрити провадження у справі в частині визнання недійсним договору купівлі- продажу нежитлового приміщення магазину «Обнова» за адресою: м. Черкаси бульв. Шевченка, 398, укладеного 01.06.2002 року між малим приватним виробничо- комерційним підприємством «РСТ» та товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЕС». Також зазначають, що позивач правильно посилається на те, що до договору від 01.06.2002 року слід застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року, який діяв до 01.01.2004 року (момент вступу в силу нового кодексу). Це твердження ґрунтується на п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, який передбачає, що останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання цим кодексом чинності, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В цьому ж випадку договір виконаний з моменту передачі сторонами грошей і майна обоюдно по договору і права та обов'язки за цим договором перестали існувати після його повного виконання, тому до нього мають застосовуватись норми ЦК УРСР. Аналогічне посилання на застосування законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, містить і п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: «відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину». Водночас позивачем не враховується той факт, що ЦК УРСР містить норми лише про недійсність договорів, але з обов'язковим визнанням таких договорів недійсними судом шляхом прийняття відповідних рішень. Таку умову містить ст. 59 ЦК УРСР, а саме: «угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення». Наслідки недійсності договору за загальним правилом вказані в ст. 48 ЦК УРСР, які передбачають лише реституцію як спосіб захисту порушеного права у випадку визнання договору судом недійсним. Статті ж 49-58 ЦК УРСР є спеціальними нормами щодо недійсності угоди, які передбачають кожна свої наслідки недійсності в окремих випадках, але жодна з цих норм не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які випливають з договору від 01.06.2002 року. Вказану позицію підтверджує і ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.09.2012 року у справі за позовом МП ВКП «РСТ» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про повернення предмета злочину у власність потерпілого, визнання договору купівлі- продажу нікчемним, визнання свідоцтв про право власності на нерухоме майно недійсними, визнання права власності на нерухоме майно, відшкодування шкоди, завданої злочином. Вказаною ухвалою суду були скасовані рішення судів попередніх інстанцій на тій підставі, що ними до спірних правовідносин не застосовані норми Цивільного кодексу Української PCP, а застосовані норми ЦК України. Так, суд посилається на ст. 48 ЦК Української PCP щодо недійсності угод і що саме цю норму слід застосовувати до спірних правовідносин, водночас зазначаючи, що під час нового розгляду необхідно з'ясувати, чи є оспорюваний договір нікчемним та чи підлягає позов задоволенню з заявлених підстав. Крім цього, хибною є і позиція позивача по справі, викладена в поясненні від 05.12.2014 року, в якому він посилається на п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав». Так, згідно із наведеним пунктом Постанови Пленуму коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Тобто вказаний пункт Постанови Пленуму передбачає, що витребувати майно можливо тоді, коли особа не мала права відчужувати це майно, а цей факт повинен бути відповідним чином підтверджений, в даному випадку рішенням суду про недійсність першого правочину. Також позивачем не беруться до уваги інші норми Постанови Пленуму, якими передбачається наступне. П. 5 Постанови Пленуму зазначає, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Тобто, якщо взяти до уваги про обов'язковість застосування в даному випадку норм ЦК УРСР, то незаконність набуття права власності має бути встановлена виключно судом. П.21 Постанови Пленуму зазначає, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. А в цьому випадку спір ґрунтується виключно на договірних відносинах, які як підставу неправомірності набуття майна у власність передбачають недійсність договору, тобто витребувати майно у цьому випадку без попереднього визнання договору недійсним неможливо. П. 23 Постанови Пленуму зазначає, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. В даному випадку своє право власності на спірне приміщення позивач не довів, оскільки не довів недійсності правочину від 01.06.2002 року. Посилання ж позивача на вирок стосовно [PERSON] як на підставу недійсності вказаного правочину також є хибним, оскільки вказаний вирок лише встановлює лише наявність вини [PERSON] у вчиненні злочину, а не встановлює недійсність договору. Таким чином, підстав для витребування зазначеного нерухомого майна або підстав для визнання на нього права власності у позивача немає, оскільки договір від 01.06.2002 року дійсний. Треті особи, [PERSON], [PERSON] та представники третіх осіб [PERSON], [PERSON] позов не визнали та просили відмовити в повному обсязі, підтримали позицію представника відповідачів [PERSON] Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причина неявки суду не відома. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як передбачено ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950р., ратиф. ЗУ від 17.07.1997р., передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК). За змістом ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно до положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що 12 березня 2001 року між ТОВ „Обнова" і МП ВКП „РСТ" укладений договір купівлі -продажу приміщення магазину „Обнова", розташованого на першому поверсі будинку по бульвару Шевченка 398 в м. Черкаси за 30000 гривень. Договір підписаний повноважними особами і зареєстрований в Черкаському обласному бюро технічної інвентаризації. За названим договором право власності на приміщення магазину «Обнова» перейшло до МП ВКП « РСТ» і було зареєстровано у встановленому законом порядку. Договір від 12 березня 2001 року не оспорювався. 1 червня 2002 року між МП ВКП « РСТ» з ТОВ „ АЛЕС" укладений договір купівлі - продажу приміщення магазину „Обнова", розташованого на першому поверсі будинку по бульвару Шевченка 398 в м. Черкаси за 35000 гривень. Договір підписаний від імені МП ВКП «РСТ» [PERSON] , від імені ТОВ «АЛЕС» [PERSON] Право власності на спірне майно зареєстроване за ТОВ « АЛЕС» 04.06.2002 року. 17.02.2005 року Постановою про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження старшим слідчим СВ Соснівського PB м. Черкаси [PERSON] була порушена кримінальна справа № 0100500134 за ознаками скоєння злочину, передбаченого ст.190 ч.1 Кримінального кодексу України від 05.04.2001 року. 28.07.2005 року постановою про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження старшим слідчим СВ Соснівського PB м. Черкаси [PERSON] була порушена кримінальна справа № 0100500134 ДП 2 за ознаками скоєння злочину, передбаченого ст. 358 ч. З КК України. 28.07.2005 року постановою про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження старшим слідчим СВ Соснівського PB м. Черкаси [PERSON] була порушена кримінальна справа № 0100500134 ДП 3 за ознаками скоєння злочину, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України. 28.07.2005 року постановою про об'єднання кримінальних справ в одне провадження старшим слідчим СВ Соснівського PB м. Черкаси [PERSON] було об'єднано кримінальні справи № 0100500134, № 0100500134 ДП 2, № 0100500134 ДП 3 в одне провадження. 26 лютого 2005 року рішенням виконавчого комітету Черкаської міської Ради № 254 дозволено оформлення права власності за [PERSON] на 9/25, [PERSON] на 27/100, [PERSON] на 11/100 , [PERSON] на 13/50 частин нежитлового приміщення магазину „Обнова". 3 березня 2005 року видані свідоцтва про право власності [PERSON] на 9/25, [PERSON] на 27/100, [PERSON] на 11/100 , [PERSON]. на 13/50 частин нежитлового приміщення магазину „Обнова", 09 березня 2005 року за відповідачами зареєстроване право власності на спірне майно. 01 вересня 2010 року вироком Черкаського районного суду [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 190 ч. 4, 358 ч.1, 358 ч. 3 КК України та засуджено до позбавлення волі умовно. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 21 грудня 2010 року вирок Черкаського районного суду від 01.09.2010 року по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] залишено в силі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 серпня 2011 року вирок у справі [PERSON] залишено без змін. 18 травня 2011 року між [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір купівлі - продажу спірного майна за 231100 грн. На підставі названого договору право власності на нерухоме майно - приміщення магазину „Обнова", перейшло від [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON] до [PERSON] - 13/50 частин, [PERSON]- 13/100 частин, [PERSON] - 9/100 частин, [PERSON] - 7/25 частин, [PERSON] - 6/25 частин, що зареєстроване КП « ЧООБТІ» 19.05.2011 року. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що договір купівлі - продажу нерухомого майна - приміщення магазину « Обнова», укладений 1 червня 2002 року не уповноваженою особою - [PERSON] на підставі підроблених документів від імені МП ВКП « РСТ» з ТОВ „АЛЕС" за 35000 гривень. Даний факт доведено вироком Черкаського районного суду від 01 вересня 2010 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 21.12.2010 року та ухвалою суду касаційної інстанції від 11.08.2011 року. За ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок. З вироку суду вбачається, що [PERSON] визнано винним та засуджено за те, що: «Підсудний [PERSON] на початку червня 2001 року, переслідуючи мету незаконного відчуження нежилого приміщення магазину "Обнова", розташованого за адресою: м. Черкаси бул. Шевченко, 398, 1-й поверх, умисно, з особистих корисливих мотивів, шляхом обману та зловживання довірою, без відома та дозволу засновника МП ВКП "РСТ" [PERSON], скориставшись його відсутністю на території України, шляхом підробки документів, незаконно визнав себе директором МП ВКП "РСТ" та 01.06.2002 року незаконно уклав договір купівлі-продажу вказаного приміщення з ТОВ "АЛЕС" м.Черкаси здійснивши його продаж за 35000 грн., завдавши своїми злочинними діями потерпілому [PERSON] матеріальної шкоди в особливо великих розмірах на суму 30000 грн., що в 1764,7 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент скоєння злочину. Достовірно встановлено, що підсудний [PERSON], користуючись підробленим наказом №2-К від 11.06.2001 року, як директор МП ВКП «РСТ» від імені малого підприємства вніс свій підпис в договір купівлі - продажу приміщення магазину „Обнова" від 01.06.2002 року, завірив його печаткою та передав [PERSON] для подальшого направлення для реєстрації в БТІ. Всі дії підсудного по виготовленню та використанню підроблених документів були спрямовані на відчуження майна, що належало МП ВКП « РСТ» на користь сторонніх осіб, з якими [PERSON] перебував у тісних стосунках, помимо волі потерпілого, а також з корисливою метою - отримання коштів від продажу магазину». З вироку суду вбачається, що право власності на приміщення магазину «Обнова» 01.06.2002 року перейшло до набувача ТОВ «АЛЕС» внаслідок злочину, тобто через кримінально-карні дії, а тому є угодою укладеною з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, спрямованою на порушення конституційних прав і свобод засновника підприємства - власника майна, незаконне заволодіння майном юридичної особи. При цьому цивільно-правовим наслідком дій [PERSON] є вибуття із власності МП ВКП „РСТ" нежилого приміщення спочатку у власність TOB „АЛЕС" по договору від 01.06.2002 року, потім у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а потім у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по договору від 18.05.2011 року. За таких обставин суд вважає, що нежитлове приміщення повинно бути витребувано у [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь МП ВКП „РСТ", а також визнане право власності на дане нерухоме майно. Вiдповiдно до статей 2, 318 Цивiльного кодексу України (далi - ЦК) рiч (майно) може знаходитись у власностi Українського народу, фiзичних та юридичних осiб, держави Україна, Автономної Республiки Крим, територiальних громад, iноземних держав й iнших суб'єктiв публiчного права. Усi суб'єкти права власностi є рiвними перед законом. Вiдповiдно до статтi 41 Конституцiї України та пункту 2 частини першої статтi 3, статтi 321 ЦК нiхто не може бути позбавлений права власностi чи обмежений у його здiйсненнi, крiм випадкiв, встановлених Конституцiєю та законом. Ураховуючи, що згiдно зi статтею 92 Конституцiї України правовий режим власностi визначається виключно законами України, то iншi нормативно-правовi акти, якi обмежують права власника i не мають ознак закону, не пiдлягають застосуванню. До позовiв, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна iз чужого незаконного володiння, про усунення перешкод у здiйсненнi права користування та розпорядження майном, не пов'язаних iз позбавленням володiння, про встановлення сервiтуту, виключення майна з-пiд арешту, визнання правочину недiйсним (незалежно вiд заявлення вимоги про застосування наслiдкiв недiйсностi правочину) тощо. Згідно з ст. 63 Цивільного кодексу Української PCP (далі - ЦК УРСР), який затверджений Законом Української PCP від 18.07.1963 року № 1540-06, угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Згідно з ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Варто зазначити, що цивільні відносини з Договору від 01.06.2002 року виникли під час дії ЦК УРСР, але вони продовжили своє існування і після набрання чинності ЦК України, так як в 2005 році нежитлове приміщення було переоформлене на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а в 2011 році на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] За таких обставин та враховуючи норму ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суд вважає, що до цивільних відносин з Договору від 01.06.2002 року, що виникли та що продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, мають застосовуватися також норми ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняв цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Норма ч. 1 ст. 241 ЦК України кореспондується з нормою ст. 63 ЦК УРСР. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Норма ч. 1 ст. 319 ЦК України кореспондується з нормою ст. 225 ЦК УРСР. Згідно з ч.1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише, зокрема у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наведені норми ст.ст. 330, 388 ЦК України кореспондуються з нормою ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР. Вiдповiдно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо вiдповiдно до статтi 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зi змiсту статтi 330 ЦК, добросовiсний набувач набуває право власностi на майно i в тому разi, коли набрало законної сили рiшення суду про вiдмову в задоволеннi позову про витребування майна iз чужого незаконного володiння, оскiльки згiдно з частиною другою статтi 328 ЦК право власностi вважається набутим правомiрно, якщо iнше прямо не випливає iз закону або незаконнiсть набуття права власностi не встановлена судом. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за вiдплатним договором придбане в особи, яка не мала права його вiдчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володiння набувача (статтi 387, 388 ЦК )… У зв'язку iз цим суди повиннi розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його вiдчужувати, то власник має право на пiдставi статтi 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовiсного набувача, а не з позовом про визнання договору про вiдчуження майна недiйсним. Це стосується не лише випадкiв, коли укладено один договiр iз порушенням закону, а й випадкiв, коли спiрне майно вiдчужено на пiдставi наступних договорiв. П.26 вищезазначеної постанови визначає, що вiдповiдно до положень частини першої статтi 388 ЦК власник має право витребувати своє майно iз чужого незаконного володiння незалежно вiд заперечення вiдповiдача про те, що вiн є добросовiсним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володiння чи володiння особи, якiй вiн передав майно, не з їхньої волi. При цьому суди повиннi мати на увазi, що власник має право витребувати майно у добросовiсного набувача лише у випадках, вичерпний перелiк яких наведено в частинi першiй статтi 388 ЦК. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В Узагальненні Верховного суду України від 24.11.2008 року „Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказано наступне : „Також слід звернути увагу на конкуренцію між реституцією та віндикацією при визнанні правочинів недійсними. На відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Вважаємо, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту ,буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немае перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача)." Проаналізувавши факти та правовідносини, що виникли, суд приходить до висновку, що право власності позивача - МП ВКП « РСТ» на нерухоме майно - приміщення магазину «Обнова», порушене, підлягає захисту та поновленню. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Враховуючи, що майно вибуло з власності МП ВКП « РСТ» внаслідок скоєного злочину, підлягають задоволенню вимоги позивача про витребувати приміщення магазину, придбаного в осіб, які не мали права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) не залежно від кількості правочинів вчинених щодо відчуження цього майна після нікчемного правочину Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність до позовних вимог, подав письмову заяву. Згідно з ст. 71 Цивільного кодексу Української PCP загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу PCP і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснено що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки представником відповідача не надано доказів, що позивач дізнався про порушення свого права з дати укладення договору від 01.06.2002 року, то і вважати, що сплив позовної давності починається саме з 01.06.2002 року, у суду немає. Крім цього, суд вважає, що факт вибуття з володіння нежитлового приміщення поза волею МП ВКП „РСТ" підтверджується вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 01.09.2010 року, тобто строк позовної давності рахується з часу вступу вироку в законну силу. Таким чином пред'явлення до суду 12.11.2013 року позовної заяви від 11.11.2013 року та пред'явлення 20.12.2013 року Позовної заяви від 20.12.2013 року є таким, що здійснене з боку МП ВКП „РСТ" з дотриманням трирічного строку позовної давності. Відповідно з абз. 4 п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюється правила про позовну давність. На підставі викладеного суд вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви про застосування позовної давності. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, суд вважає, що з відповідачів підлягають до стягнення судові витрати понесені позивачем, а саме сплачений судовий збір в сумі 350 грн. за подачу позову від 11.11.2013 року (а.с.1) та сплачений судовий збір в сумі 350 грн. за подачу позову від 20.12.2013 року (а.с.113). На підставі викладеного та

Outcome: approved