Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину та стягнення коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», мотивуючи свої вимоги тим, що 22 грудня 2014 року між позивачем (Лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», в особі представника Данилюк Л.А. (Лізингодавець), після попередніх усних переговорів та домовленостей, було укладено Договір №00427 фінансового лізингу(надалі Договір). Згідно даного Договору (п.1.1.- п.1.3.) предметом фінансового лізингу є транспортний засіб зазначений у специфікації (додаток №2) до Договору, а саме мінітрактор Dong Feng модель 244 lux вартістю 130000,00грн., який відповідач зобовязувався придбати у власність та передати у користування позивачу. Позивачем на виконання умов Договору було сплачено на рахунок відповідача вступний внесок - 13000,00грн., що підтверджується квитанцією №ПН1335 від 22.12.2014 року, та авансовий внесок 52000,00грн., що підтверджується квитанцією №N12Y133104 від 17.01.2015 року. У свою чергу відповідач відмовився виконувати взяті на себе зобовязання. Позивач вважає, що відповідачем ведеться нечесна підприємницька практика, що також підтверджується рішеннями судів у аналогічних справах, де відповідачем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», що зареєстровані у Єдиному державному реєстрі судових рішень, тому просить суд визнати Договір фінансового лізингу недійсним та стягнути сплачені кошти. Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, однак\~представником позивача [PERSON] до суду було подано заяву, у якій він просить розглянути справу за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги\~підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Крім цього позивач до суду подав письмові пояснення , в яких зазначив , що під час попередніх переговорів вартість предмету лізингу було встановлено сторонами на рівні 113600,00грн., у самому ж Договорі відповідачем в односторонньому порядку було встановлено вартість предмету лізингу на рівні 7859,73 дол. США або 130 000,00грн., позивач вказав, що саму вартість предмету лізингу у гривнях 130000грн., що зазначена у додатку №1 до Договору надруковано ледь помітним блідо жовтим кольором. Договір не містить умов придбання предмету лізингу (найменування продавця, ціна, адреса складу/магазину/площадки). Позивачем на виконання умов Договору було сплачено на рахунок відповідача вступний внесок - 13000,00грн., що підтверджується квитанцією №ПН1335 від 22.12.2014 року. З подальших пояснень представника відповідача що до виконання Договору ним було сплачено авансовий внесок 52000,00грн., що підтверджується квитанцією №N12Y133104 від 17.01.2015 року. Після чого Позивач звернувся до представника Відповідача з вимогою що до виконання зобовязань по Договору, у відповідь представником Відповідача було надано пояснення, що банком кошти будуть перераховуватись декілька днів, тому потрібно почекати. Починаючи з 20.01.2015 року позивач у за телефоном звязувався з представником відповідача з вимогою що до предмету лізингу, але відповідач відмовився виконувати умови Договору, посилаючись на те що Договір зі всіма документами передано до іншого відділення відповідача. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день та час слухання справи., про що свідчать розписки про отримання ним судових повісток про виклик в судові засідання на зазначені дати та час , які знаходяться в матеріалах справи . Причини неявки в судові засідання суду не повідомив . Проте , відповідачем до суду було надіслано заперечення на позовну заяву [PERSON] у якому відповідач просить суд відмовити у задоволені позову, посилаючись на те , що дійсно 22.12.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу№00427 з відповідними додатками до нього, а саме: графіку сплати першого лізингового платежу та специфікації обраного ТЗ, які є його невідємною частиною. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у додатках та специфікації. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого Договору, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Правочини сторонами було укладено в письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством (ст.ст.202 та 203 ЦК) до чинності правочину. Також відповідач посилається на те , що займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи, оскільки така процедура не передбачена законодавством. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - субєктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22.01.2004 року №21. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» виконало всі вимоги, які ставляться законодавством та отримало необхідну довідку ФЛ № 1217 від 11. 09. 2012 року, видану Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, з якої вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» взято на облік як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. Разом з тим, чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу відповідними субєктами. Даний висновок також підтверджує і Нацкомфінпослуг своїм листом від 09. 08. 2013 року ( копія додається ). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України . Враховуючи, що в судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процессу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. Судом встановлено,\~що 22 грудня 2014 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено Договір №00427 фінансового лізингу. Згідно даного Договору (п.1.1.- п.1.3.) предметом фінансового лізингу є транспортний засіб зазначений у специфікації (додаток №2) до Договору, а саме мінітрактор Dong Feng модель 244 lux вартістю 130000,00грн., який відповідач зобовязувався придбати у власність та передати у користування позивачу. Позивачем на виконання умов Договору було сплачено на рахунок відповідача вступний внесок - 13000,00грн., що підтверджується квитанцією №ПН1335 від 22.12.2014 року, та авансовий внесок 52000,00грн., що підтверджується квитанцією №N12Y133104 від 17.01.2015 року. Відповідачем у надісланому заперечені на позовну заяву вищевказані факти укладання договору та отримання коштів підтверджуються. Натомість, всупереч вказаному у заперечені стверджені що до того, що договір укладено у письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений печаткою відповідача з дотриманням норм стт.202,203 ЦК України, ,суд погодитись не може. При ознайомлені з примірником Договору №00427 фінансового лізингу було виявлено відсутність печатки відповідача на всіх сторінках Договору, оскільки укладення Договору відбувалось з юридичною особою, а відповідно до п.17.1. цього ж Договору даний Договір укладено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу . Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави врегульовані нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. За вимогами ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вказаний Договір укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення (а. с. 9-16 ). Позивач посилається на те, що недотримання вимог нотаріального посвідчення договору між сторонами є підставою визнання його недійсним. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Ст. 799 ЦК України є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу. Спір у вказаній справі випливає з правовідносин, які мають окреме регулювання, крім того, у правовідносинах є спеціальний закон - Закон України "Про фінансовий лізинг", згідно якого нотаріальне посвідчення такого договору не є обов'язковим. Позивач посилається на те, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими. Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (Лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За договором фінансового лізингу (ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг") лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 1.7 договору про фінансовий лізинг №000427 передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу (а. с.09-15). Позивачем на виконання умов Договору було сплачено на рахунок відповідача вступний внесок - 13000,00грн., що підтверджується квитанцією №ПН1335 від 22.12.2014 року, та авансовий внесок 52000,00грн., що підтверджується квитанцією №N12Y133104 від 17.01.2015 року. Отже, спірний договір лізингу є непрямим лізингом. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Для кваліфікацій умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше - умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє - умови договору завдають шкоди споживачеві. По-перше, позивач посилається на те, що предмет договору лізингу не був визначеним, оскільки відсутні його індивідуальні ознаки, що унеможливлює споживачу захист його прав, наприклад у випадку поставки автомобіля, колір якого позивача не влаштовує, або іншої комплектації тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. По-друге, позивач вказує, що в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару. По-третє, позивач стверджує, що відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі та порушив принцип добросовісності. Позивачу не було роз'яснено призначення платежу, який виявився вступним внеском лізингодавцю, а сам позивач необачно вважав, що це є частковою оплатою вартості автомобіля. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 12.1 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 40 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку Адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається (а.с. 13) В даному випадку порушується принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є не лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Крім того, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинило позивачу шкоди у вигляді неповернення сплачених коштів у розмірі 65000,00 грн. По-четверте, позивач вказує, що в договорі вказані жорсткі обов'язки позивача. Статтею 12 Договору "Порядок розірвання договору, Порядок повернення коштів, Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, а тому споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору . Крім того, в договорі взагалі неоговорені умови, які б надавали право лізингоодержувачу у випадку невиконання умов договору відповідачем розірвати договір з ініціативи позивача та ставити питання щодо відшкодування шкоди. Умови договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. Його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача і є несправедливими, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним. Зокрема, у договорі звужені обов'язки лізингодавця, передбачені діючим законодавством, виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, значно розширені права лізингодавця, не передбачено його обов'язок надати предмет у стані, який би відповідав його призначенню, не передбачені умови щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди, всупереч вимогам діючого законодавства визначено сплату комісійної винагороди у розмірі 10% від вартості предмета договору. Отже, враховуючи те, що в договорі № 00427 фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем від 22.12.2014 обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому. Тому суд приходить висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним вищезазначеного договору і про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого платежу в 65000,00грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За загальним правилом відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає і відповідачем суду надано не було. На підставі викладеного, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України , ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та

Outcome: approved