Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ВТБ-Банк» (далі - відповідач), третя особа : [PERSON] про захист прав споживачів та визнання правочину недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Мрія» - правонаступник Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ВТБ-Банк» та позивачем було укладено кредитний договір № 2И, за яким банк повинен був надати позивачу кошти в сумі 130903,37 доларів США з кінцевим терміном погашення - 01 грудня 2021 року. Однією з підстав недійсності правочину є невідповідність змісту правочину положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятим відповідно до Конституції України. Використання на території України іноземної валюти як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, є незаконним в будь-якому випадку. Таким чином, надання кредитів в іноземній валюті одному резиденту України заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України, як є в випадку позивача, є дією, направленою на створення умов для правопорушення. Позивач зазначає, що уклав спірний договір, маючи на увазі інші умови договору ,ніж ті, що в ньому викладені, та які саме і роблять його недійсним. Насправді він мав на увазі, що фактично отримує в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України - гривню, а іноземна валюта в цих угодах була не грошима - засобом платежу - а лише засобом обміну на гривню. Відповідач, будучи ліцензованою банківською установою, не міг не знати про цю обставину. При укладанні договорів його представники запевнили позичальника, що він має обміняти отриману валюту на гривні, та отримає тоді ту суму в гривні, що йому і була потрібна та яка була зазначена в кредитному договорі. При цьому, позичальнику було байдуже, що вказано в договорі, адже необхідний результат буде досягнутий. Натомість за те, що він візьме на себе клопоти по обміну валюти на гривню, банк призначить йому нижчий процент кредиту, ніж той, який був би призначений йому в тому разі, якщо б договір був укладений у гривні. При цьому, позичальник був упевнений, що оскільки, він фактично бере в кредит гривню, то і розраховуватися за цим договором він має в гривні. Також позивач зазначає, що кінцевою метою його звернення до банку було отримання коштів саме для розрахунків з іншими резидентами України. Це безумовно підтверджує, що позивач звернувся до банку з метою отримання в кредит саме гривню, за яку тільки й міг розрахуватися з іншими резидентами України. Згідно ст. 348 ГК, ст. 1056 ЦК України, банк повинен здійснювати контроль за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку - за тим, щоб позивач використав отриману у нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України, але за законом це неможливо. Позивач стверджує ,що відповідачем не виконані норми даних вимог законодавства щодо перевірки цільового використання кредитних коштів, що кваліфікується як протиправна бездіяльність банку. Тому, позивач просив суд визнати дії відповідача протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку - за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати недійсним кредитний договір № 2И від 01 грудня 2006 року укладений між Акціонерним комерційним банком «Мрія» та [PERSON] недійсним. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. До матеріалів справи долучено заперечення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2006 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № 2И, з якого вбачається, що предметом кредитного договору є надання банком позичальникові грошових коштів (кредит) на таких умовах: сума кредиту - 130903,37 США, строк кредитування - 15 років до 01.12.2021 року, проценти за користування кредитом - 12,0% річних. Відповідно до п. 2.4 договору, банк надає позичальнику кредит на будівництво квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 4.1 договору, позичальник зобов`язаний повернути банку отриманий кредит в повному обсязі, в строк та у порядку, встановлених кредитним договором. Пунктом 4.2 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту, у розмірі та порядку, що встановлені кредитним договором. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 1 та ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ч. 1-3, ч. 5-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пунктом 10 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п. 13 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при укладені кредитного договору № 2И від 01 грудня 2006 року відсутнє порушення вимог законодавства України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем (Кредитор) та [PERSON] (Первісний боржник), [PERSON] (Новий боржник) було укладено Договір про переведення боргу № 1 від 29 жовтня 2012 року, у якому зазначено, що цим договором регулюються відносини, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (Первісного боржника) у зобов`язанні, що виникає з кредитного договору № 2И від 01 грудня 2006 року укладеного між Первісним боржником та Кредитором. Пунктом 1.2 договору передбачено, що Первісний боржник переводить на Нового боржника виконання зобов`язання за кредитним договором, а саме погашення кредиту, сплати нарахованих процентів за користування кредитом, комісій та/або інших можливих платежів, а також всіх зобов`язань, що передбачені кредитним договором. Згідно п. 2.2 договору, в день укладання цього договору, Первісний боржник зобов`язаний передати новому боржнику: кредитний договір № 2И від 01 грудня 2006 року (з усіма додатками, змінами та доповненнями), іпотечний договір № 2И від 01 грудня 2006 року (з усіма додатками, змінами та доповненнями). Боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 520 ЦК України). Як вбачається зі змісту Договору про переведення боргу № 1 від 29 жовтня 2012 року, то укладення даного договору не порушує права позивача. З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача надав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, де зазначено, що позивач звернувся з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору № 2И від 01.12.2006 року недійсним з порушенням строку позовної давності, оскільки моментом вчинення спірного правочину та моментом, коли позивач дізнався про його вчинення, та відповідно, про можливе порушення прав, є дата його підписання, а саме 01 грудня 2006 року. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Отже, судом не застосовується строк позовної давності, оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, даючи юридичну оцінку поясненням та зібраним доказам по справі, суд вирішив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки відсутні підстави для визнання кредитного договору № 2И від 01 грудня 2006 року недійсним.

Outcome: dismissed