Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, посилаючись на те, що з відповідачем по справі тривалий час перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Від даних відносин у них народилась донька [PERSON] [INFO], яка проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні. Сімейне життя з відповідачем не склалося, на даний час сторони не проживають разом. Донька [PERSON] проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку по утриманню дитини, матеріального забезпечення та моральної підтримки не надає. Позивачка на даний час перебуває в декретній вітпусткі по догляду за дитиною, коштів, які вона отримує їй бракує, тому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини та дружини. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом телефонограми. Заперечень на позовну заяву до суду не надіслав. Суд ухвалив розгляд справи провести у відсутність сторін. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 25 травня 2016 року Новоукраїнським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (а.с. 3). Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов'язків батьків щодо своїх дітей, передбаченого ст.141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, у відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією ГА ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 року. Установленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст.51 Конституції України, ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 180-184,191 СК України. Відповідно до ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789-Х11 від 27.02.1991 року), батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно з вимогами ст.ст. 60,213,214 ЦПК України та принципу оцінки доказів (ст.212 ЦПК України) суд перевірив доводи сторін як у підтвердження, так і в заперечення позову та факти, які підлягають встановленню, з метою з'ясування та дослідження матеріального стану, стану здоров'я сторін, відсутність інших непрацездатних членів сім'ї, його спроможності сплачувати аліменти на утримання дружини у розмірах, визначених в позовній заяві. Відповідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом встановлено, що донька [PERSON] знаходиться на утриманні матері, яка проживає біля своїх батьків. Коштів, які позивачка отримує від держави недостатньо для забезпечення достатнього рівня життя її та дитини. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. В позові позивачка зазначає, що відповідач офіційно працевлаштований, а тому має змогу сплачувати аліменти на утримання доньки. Так, в судовому засіданні встановлено та доведено факт, що неповнолітня дитина знаходиться на утриманні матері, а батько в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, тому, враховуючи суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини. В ч.ч 2,3 ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно із вхідним штампом Новоукраїнського районного суду позивач звернулася до суду із позовною заявою 12.06.2017 року. Таким чином, з оглядом на вищевказану норму матеріального закону, аліменти на утримання неповнолітньої дитини потрібно стягувати з відповідача, починаючи з 12.06.2017 року. Позивачка на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, а тому не має змоги працевлаштуватися. Джерел доходу крім соціальних виплат не має. Коштів бракує. Статтею 84 СК України, передбачено право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. При цьому, згідно положень ч. 4 цієї статті таке право має жінка за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідач є батьком неповнолітньої дитини, яка проживає разом з матір»ю - позивачкою по справі, що не спростовувалось відповідачем в ході розгляду справи, та доказів зворотнього відповідачем суду не надано. В зв'язку з наведеним, суд вважає, що вимога позивачки про стягнення аліментів на її утримання є законною та обґрунтованою. Враховуючи, вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований частково, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання дитини в розмірі по 1/4 частини від усіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, та аліменти на утримання дружини в розмірі 1/5 частини від усіх видів доходів, а не 1000,00 грн. як просить позивачка, так як враховуючи те, що загальний розмір всіх аліментів не повинен перевищувати 50 % доходу відповідача, а суду не відома сума доходу відповідача, суд приходить до висновку, що законним та достатнім розміром стягуваних аліментів для утримання дружини буде 1\\5 частини доходів відповідача. В силу вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати на користь держави в розмірі 1280 грн. за позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини

Outcome: partial