Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, третьої особи про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність Банку, визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 30.06.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №11015727000, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 36770.00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00% річних та строком дії до 29.06.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 30.06.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить останнім на праві власності. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «[PERSON] укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого [PERSON] набув право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки. Мотивуючи свої вимоги [PERSON] зазначав, що відповідачі не виконують належним чином зобов'язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів. Внаслідок цього станом на 15.07.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 511634,65 грн., з яких: тіло кредиту - 452965,83 грн., відсотки - 40095,64 грн., пеня - 17310,68 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 275,74 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості про процентам - 1004,76 грн. Посилаючись на викладене, [PERSON] просив, а саме: в рахунок дострокового погашення заборгованості відповідачів за кредитним договором у розмірі 511634,65 грн., звернути стягнення на трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка є предметом іпотеки, шляхом передачі цього майна у його власність; визнати за ним право власності на дану квартиру; стягнути на його користь з відповідачки судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що всупереч п. 8.2 Додаткового договору №4 від 22.08.2012 року до Договору про надання споживчого кредиту №11015727000 від 30.06.2006 року позивачем не надано доказів повідомлення боржника про виникнення обов*язку сплатити достроково повну суму заборгованості, за такого не настали підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені п.п. 2.2.1 та п. 4.2 договору іпотеки. Окрім того, вказав, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, в тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Представник третьої особи\~ [PERSON] вважав позов таким, що задоволенню не підлягає. Відповідачі до судового засідання не з*явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Обставини справи, встановлені судом. 30.06.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №11015727000, відповідно до умов якого останній як позичальник отримав кредит в розмірі 36770,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00% річних, на строк до 29.06.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 30.06.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], [PERSON] в нотаріальному порядку посвідчено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить їм на праві власності. У подальшому, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] були укладені додаткові угоди №1 від 26 березня 2007 року №1, від 17 вересня 2008 року №1, від 30 січня 2009 року №3. 08 грудня 2011 року між ПАТ "УКРСИББАНК" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Згідно п. 1.1 цього договору термін «права вимоги за кредитами» означає всі права вимоги продавця в якості кредитора по відношенню до позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами, а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення за відповідними договорами забезпечення. Згідно витягу з додатку № 1 до договору від 08 грудня 2011 року до Банку перейшло право вимоги за кредитним договором №11015727000 від 30.06.2006 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON]., а також зобовязання за договором іпотеки. 22 серпня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений Додатковий договір №4, яким було викладено кредитний договір №11015727000 від 30.06.2006р. в новій редакції, зокрема, розмір кредиту в сумі 479003,27 грн., розмір плати за користування кредитом 13,5% річних, а у випадку порушення умов п.п. 5.8. або 5.9. Договору, та прострочення кінцевого терміну погашення кредиту 18,5% рпічних. Таким чином, ПАТ "Дельта Банк" має право вимоги за кредитним договором №11015727000 від 30.06.2006 року та договором іпотеки від 30.06.2006 року, укладеними між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON], [PERSON] Судом встановлено, що згідно виписки по кредитному договору, розрахунку Банку станом на 15.07.2015 року заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором становила 511634,65 грн., з яких: тіло кредиту 452965,83 грн., відсотки 40095,64 грн., пеня 17310,68 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу 275,74 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам 1004,76 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов основного зобов'язання передбачено розділом четвертим іпотечного договору. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. У підпунктах 2.1.1, 2.1.2 п.2 договору іпотеки сторони визначили, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених в п.п. 2.1.1-2.1.2 цього договору; у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом; у разі прийняття рішення про ліквідацію юридичної особи; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Згідно п.п. 5.1, 5.2 договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених в п.4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться в п.5.1, іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення свої вимог. 20.04.2015 року [PERSON] направив [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомлення про необхідність погашення заборгованості у тридцяти денний строк в повному обсязі заборгованості за кредитним договором, попередивши про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки та звільнення в добровільному порядку житлового приміщення, яке є предметом іпотеки. [PERSON] належить 1/3 частка квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням майна комунальної власності Миколаївської міської ради 25.01.2000 року, згідно з розпорядженням від 24.01.2000 року №3009-р, зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 31.01.2000 року. [PERSON]І належить 1/3 частка вищезгаданої квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням майна комунальної власності Миколаївської міської ради 25.01.2000 року, згідно з розпорядженням від 24.01.2000 року №3009-р, зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 31.01.2000 року та 1/3 частка на підставі Договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 23.08.2002 року за р. №8598, зареєстрованого в КП «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» 24.01.2003. Згідно звіту про оцінку станом на 08.12.2015 року ринкова вартість зазначеної квартири відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності становила 503643,00 грн. Наведені обставити свідчать, що [PERSON] довів належними доказами факт укладання між сторонами кредитного договору та договору іпотеки та наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором. Враховуючи вищенаведені обставини справи, враховуючи надані сторонами по страві докази, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги Позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Верховний суд України надавав наступні правові висновки щодо застосування, зокрема статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України у справах за позовами банку до боржників про звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд враховує правові позиції Верховного Суду України викладені в постановах від 14.09.2016 справа №6-1219цс16 та від 21.09.2016 справа №6-1685цс16 в яких зокрема зазначено наступне. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України Про іпотеку зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Як встановлено судом, умови договору відповідач [PERSON] виконував не належним чином, у звязку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить відповідачам [PERSON] 1/3 частка та [PERSON] 2/3 частки. За приписами положень статті 182 ЦК Україні, право власності на нерухоме майно підлягає державні реєстрації. Порядок реєстрації права власності на іпотечне майно, чи наявні у державного реєстратора підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Однак, матеріали справи не містять доказів звернення позивача, у відповідності до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з заявою про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а також доказів прийняття державним реєстратором рішення за результатами розгляду. Згідно основних положень цивільно процесуального законодавства викладених у статті 3 ЦПК України, визначено, що судовому захисту підлягають порушені права особи. В силу положень статей 57-61 ЦПК України, позивачем не доведено наявності порушення його права, внаслідок чого він позбавлений можливості зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права.

Outcome: dismissed