Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, 25.11.2016 року між ним та відповідачем був укладений договір №192 фінансового лізингу. Згідно умов договору ТОВ «Єврокар Україна» як лізингодавець взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу як лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором. Предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб марки «ЗАЗ ФОРЗА», комплектація «Люкс», об'ємом двигуна 1,5, тип КПП «механіка», привід «передній». Згідно п. 8.2 договору сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 8150,85 доларів США, що еквівалентно 280 550,00 грн. Згідно п. 1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, - сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 договору. На виконання умов договору лізингу [PERSON] внесено кошти на рахунок відповідача в розмірі 15298,50 грн. як комісію за організацію договору фінансового лізингу №192 від 25.11.2016 року. Проте позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу №192 від 25.11.2016 року не відповідає вимогам закону та порушує його права як споживача фінансових послуг, оскільки на час його укладення відповідач не мав відповідного дозволу (ліцензії) на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, як це вимагає п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також, договір фінансового лізингу укладений без нотаріального посвідчення. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про недійсність договору та стали підставою для звернення до суду з позовом. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №192 від 25.11.2016, укладений між ним та відповідачем, стягнути з відповідача на його користь сплачену комісію в розмірі 15298,50 грн. та покласти на відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснив, що договір фінансового лізингу порушує права [PERSON] як споживача фінансових послуг та, крім іншого, його п.п. 12.1 та 12.2 є явно несправедливим, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише щодо споживача та виключають будь-яку відповідальність для відповідача. Вказана обставина на його думку відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" також є підставою для визнання договору недійсним. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Від нього до суду надійшли письмові заперечення (а.с. 101-106), в яких він просить розглянути справу у його відсутність. Крім того зазначає, що відсутні жодні підстави для недійсності оспорюваного [PERSON] договору лізингу. Так, не може бути підставою для визнання договору недійсним відсутність у нього ліцензії на здійснення фінансових операцій, оскільки ТОВ «Єврокар Україна» внесено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, зокрема послуги з фінансового лізингу і ним подано документи для отримання ліцензії у встановлені законом строки. В додаткових поясненнях до заперечення на позовну заяву від 08.08.2017 року зазначає, що 04.07.2017 року ТОВ "Єврокар Україна" отримано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг. Вважає, що немає підстав для визнання договору недійсним у зв/язку з недотриманням умови щодо його нотаріального посвідчення, оскільки вважає, що така умова є не обов'язковою для договору лізингу транспортного засобу. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 25.11.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №192, що підтверджується копією даного договору (а.с. 4-11). Відповідно до п.п. 1.1, 1.3 даного договору ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавець, бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки «ZAZ Forza», комплектації «Lux», об'ємом двигуна 1,5, тип КПП «механіка», привід «передній», у власність та передати його у користування позивачу, як лізингоодержувачу. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними зобов'язань по ньому. Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання акту приймання-передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 3 до договору. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачем, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, чи в інших випадках передбачених законом (пункт 2.1 договору). Згідно п. 1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, - сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. У пункті 8.2 договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 8154,85 доларів США, що еквівалентно 280 550,00 грн. Пунктами 12.1, 12.2 договору передбачена відповідальність лізингоодержувача у разі розірвання договору за його бажанням, а також в разі розірвання його лізингодавцем в односторонньому порядку. Визначено порядок повернення авансового платежу та сплату штрафів в разі дострокового розірвання договору з боку лізингоодержувача. Також судом встановлено, що позивач на виконання умов договору лізингу 25.11.2016 року сплатив на рахунок відповідача комісію за організацію договору фінансового лізингу в розмірі 15298,50 грн., що підтверджується копією квитанції 0.0.659289768.1 від 25.11.2016 року (а.с. 14). Вирішуючи даний спір суд виходить із наступного. За змістом до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена ВСУ у справі № 6-2766цс15 та відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України є обов'язковою для врахування судом при ухваленні рішення. З аналізу законодавчих норм, що врегульовують відносини фінансового лізингу та встановлених обставин суд вважає необгрнутованими доводи представника позивача в судовому засіданні про те, що укладений між сторонами договір підлягає визнанню недійсним через несправдливість його п.п. 12.1 та 12.2 для позивача, оскільки така обставина може бути підставою для визнання недійсними лише цих положень, а не самого договору. Доводи ж позивача про те, що станом на час укладення договору фінансового лізингу у відповідача була відсутнія ліцензія на зайняття діяльністю з надання будь-яких фінансових послуг, а послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, на думку суду, є обгрунтованими, тому з цієї підстави договір може бути визнаний недійсним. А посилання відповідача на те, що станом на час укладення такого договру ліцензії для нього не вимагалось не відповідають обставинм справи, оскільки ним самим у письмових запереченнях зазначено, що для отримання ліцензії ним подано документи у передбачений законом строк та надано докази того, що відповідно до розпорядження Нацкомісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінпослуг йому видано лише 04.07.2017 року. Обгрунтованими також є доводи позивача про те, що укладений між ним та відповідачем договір підлягав нотаріальному посвіченню, оскільки до нього застосовуються загальні вимоги щодо найму, купівлі-продажу транспортного засобу. І оскільки такий договір між сторонами нотаріально посвідчений не був, іншого суду не доведено, то відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним. Відповідно до роз'яснень, викладених у абз. другому п. 4 та обз. 2 п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застовування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що оскільки укладений між сторонами 25.11.2016 року договір фінансового лізингу є нікчемним, то підстав для його винання недійсним немає, тому в цій частині позов задовленню не підлягає. Разом з тим суд вважає можливим застосувати наслідки нікчемного правочину та стягнути на користь позивача з відповідача сплачену ним на виконання договору комісію в розмірі 15 298 грн. 50 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 1600 грн. судовоо збору, оскільки позивач при зверненні до суду від його сплати був звільнений. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved