Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Кредитна спілка «АЙ-ДАР» звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами кредиту. Позовні вимоги мотивовано тим, що 09.10.2012 року між Кредитною спілкою АЙ-ДАР та [PERSON] було укладено договір кредиту № 59-12к, за яким позичальнику була надана кредитна лінія. На підставі додаткового договору №1 від 04.12.2012 р., №2 від 09.01.2013 р., № 3 від 09.01.2013 р., №4 від 09.10.2013 р. позичальнику був наданий кредит у розмірі 50000 грн., 43416 грн., 55500 грн. та 8\~000 грн. відповідно. 09.10.2012 р. на забезпечення виконання зобовязань було укладено договір поруки № 59-12к, за яким [PERSON] взяв на себе обовязок відповідати за зобовязаннями позичальника [PERSON], що випливають із договору кредиту № 59-12к від 09.10.2012 р. Крім цього, 09.10.2013 року між Кредитною спілкою АЙ-ДАР та [PERSON] було укладено ще один договір кредиту № 26-13к, за яким позичальнику була надана кредитна лінія. На підставі додаткового договору №1 від 09.10.2013 р. позичальнику був наданий кредит у розмірі 30\~000 грн. 00 коп.. 09.10.2013 р. на забезпечення виконання зобовязань було укладено договір поруки № 26-13к, за яким [PERSON] взяв на себе обовязок відповідати за зобовязаннями позичальника [PERSON], що випливають із договору кредиту № 26-13к від 09.10.2013 р. Відповідно до умов договорів кредиту кредитна спілка виконала свої зобовязання з надання кредиту, що підтверджується видатковими касовими ордерами, однак відповідачі взятих на себе зобовязань не виконують. 29.04.2014 року позичальнику надсилалися вимоги з проханням погасити заборгованість за договорами кредиту протягом 10 днів із дати відправки листа, однак борг погашено не було. 29.04.2014 року поручителю також було надіслано вимоги про виконання зобовязань, взятих на себе за договорами поруки та з проханням погасити заборгованість за договорами кредиту протягом 10 днів із дати відправки листа. Проте зобовязання виконані не були. В звязку із невиконанням грошових зобовязань в строк передбачений договором, відповідачам були нараховані штрафні санкції передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також пеня згідно п.6.1 договорів кредиту № 59-12к та № 26-13к. З огляду на вказане, позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Кредитної спілки «АЙ-ДАР» (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) заборгованність станом на 30.04.2015 року: За договором кредиту № 59-12к від 09.10.2012 р. - суму неповернутого тіла кредиту у розмірі 136 419,54 грн.; - проценти за користування кредитом в розмірі 102 858,86 грн.; - пеню у розмірі 484 289,37 грн.; - інфляційні втрати - 97437,10 грн.; - 3% річних - 3980,46 грн. всього за договором кредиту № 59-12к - 824 985 грн. 33 коп. За договором кредиту № 26-13к від 09.10.2013 року: - суму неповернутого тіла кредиту у розмірі 25 000,00 грн.; - проценти за користування кредитом в розмірі 19 109,58 гри.; - пеню у розмірі 120 092,71 грн.; - інфляційні втрати - 13000,08 грн.; - 3% річних - 353,42 грн. всього за договором кредиту № 26-13к - 177 555 грн. 79 коп. Всього за договорами кредиту № 59-12к та № 26-13к просить стягнути 1\~002\~541 грн. 12 коп. [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до Кредитної спілки «АЙ-ДАР», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] про визнання недійсними пунктів 6.1 договорів кредиту, мотивуючи позов тим, що кредитні кошти були отриманні нею на споживчі цілі, тому особливості регулювання відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». В п. 6.1 договорів кредиту № 59-12к та № 26-13к сторони обумовили, що за порушення визначеного графіком терміну повернення отриманого кредиту та прострочення сплати суми процентів за користування кредитом, позичальник сплачує кредитодавцю пеню у розмірі 1% від загальної суми неповернутого кредиту за кожен день прострочення виконання. Таким чином, розмір пені, встановлений п.6.1 договорів фактично дорівнює 365% річних. Вважає, що умови кредитних договорів, визначені у п. 6.1, є несправедливими умовами та не відповідають передбаченим п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Таким чином позивач за зустрічним позовом просила суд визнати п. 6.1 кредитного договору №59-12к від 09.10.1912 р. та п. 6.1 кредитного договору №26-13к від 09.10.2013 р. недійсними. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - Кредитної спілки «АЙ-ДАР» [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримав, просив їх задовільнити. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити оскільки вважає, що договори кредиту не є споживчими, так як кошти надавалися на добудову ресторанно-готельного комплексу та на ремонт автомобіля. Крім того, представник позивача зазначає, що пунктами 6.1 договорів кредиту встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов договору. При належному виконанні договірних зобовязань, штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, а грошова сума нарахованої пені залежить від періоду невиконання боржником взятих на себе зобовязань. Представники відповідачів за первісним позовом та позивача і третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали та заперечували проти його задоволення. Зазначили, що позивачем не доведено, що [PERSON] була прийнята до членів спілки, відповідно закону та положень Статуту та є її членом, тому вважають, що [PERSON] не мала права на отримання кредиту, а тому кредитні договори №59-12к від 09.10.2012 р. та №26-13к від 09.10.2013 р. є нікчемними на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України. При цьому зазначають, що позивачем не надано доказів подання заяви про надання кредиту, яка складається членом кредитної спілки за встановленою формою та не надано доказів прийняття рішення кредитним комітетом спілки про надання такого кредиту, як встановлено п. 3 ст. 17 Закону України «Про кредитні спілки». Крім того, відповідно до норм ч. 1 ст. 21 Закону України «Про кредитні спілки» розмір кредиту, наданому одному члену кредитної спілки не може перевищувати 20% від капіталу кредитної спілки, однак позичальнику було видано кредитні кошти в більшому розмірі. Вважають, що позивачем не доведено правомірності видачі кредитів [PERSON] на загальну суму 186916,00рн. Крім того, на думку відповідача, всі нарахування відсотків за користування кредитом та пеня розраховані позивачем з урахуванням суми, яка є позадоговірною, та на яку не можуть розповсюджуватись умови кредитного договору. В той же час представники відповідача зазначають, що як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, розрахунок процентів за користування кредитом зроблено за період з 21.12.2013 р. по 30.03.2015 р., що дорівнює 102858, 86 грн. Вважають даний розрахунок безпідставними, оскільки останній платіж здійснено відповідачем 24.01.2014 р. в сумі 1418,00 грн., що підтверджується самим розрахунком, тобто позивачем невірно визначена дата прострочки сплати процентів. Крім того, відповідно до умов кредитного договору №59-12к та додаткових договорів №№1-3, термін дії договору до 09 квітня 2014 року. При цьому, застереження, викладені в розділі «Інші умови договору» щодо дії договору до повного виконання є неправомірними, з огляду на позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка викладена у п. 24 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно якої, «... сама по собі умова договору про дію до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатись як установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, згідно якої строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати». Дана позиція суду підтверджується також Постановою ВССУ від 20.11.13, в якій зазначено, що вказівка на строк дії договору «до повного виконання» не є тією подією, яка має неминуче настати, а тому строк або термін дії договору не може визначатися у такий спосіб. Таким чином, право позивача на нарахування процентів, відповідно до умов договору скінчилось 09 квітня 2014 року, а відтак, на думку представників відповідача неправомірним є нарахування процентів за користування кредитом позивачем як з дати 21.12.13 так і по 30.03.15, а правомірним може бути нарахування в період з 25.01.14 по 09.04.14, що складає 75 днів на суму неповернутого кредиту в розмірі 136420,00 грн. За таких обставин, сума процентів за користування кредитом, за умови доведення позивачем правомірності своїх вимог, може становити 16820,59 грн. Щодо кредитного договору №26-13к від 09.10.13, доводи щодо правомірності укладення даного договору, як і договору №59-12к від 09.10.12, викладені вище. Вважають, що позивачем безпідставно нараховано проценти за користування коштами за період з 21.12.13 по 30.03.15, з огляду на те, що відповідно до умов кредитного договору №26-13К термін дії даного договору, як зазначено у п. 2 Додаткового договору №1 до кредитного договору сторонами встановлено до 09.10.14. При цьому умова договору щодо його дії до повного виконання суперечить положенням ст.252 ЦК України, отже, не може бути застосована як підстава для нарахування відсотків за користування кредитом поза межами дії кредитного договору, тобто до 30.03.15. Таким чином, правомірність нарахування процентів за користування кредитом, за умови доведення позивачем правомірності укладення кредитного договору, може бути здійснена лише в період з 21.12.13 по 09.10.14, тобто за 293 дні. Із розрахунку залишку суми боргу в 25000,00 грн. розмір процентів за користування кредитом може дорівнювати 12042,30 грн. Щодо правомірності нарахування пені по даному договору зазначили, що як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, останній заявляє до стягнення 120092,71 грн пені за період з 10.11.13 по 30.03.15 із розрахунку 1% в день. Вважають дані розрахунки неправомірними, оскільки, як вбачається з розрахунку відповідач перестав погашати заборгованість по тілу кредиту з 10.11.13, а позивач в суд звернувся в квітні 2015 року. Тому вважають, що позивач втратив право на стягнення пені за період з 09.11.13 по 30.03.14, так як, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 06.11.13 у справі №6-116цс13 відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної даності співпадає з моменту виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовних давності за вимогами кредиторів, які випливають із порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулось це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі, підлягають стягненню в межах позовної давності по кожному із платежів. А відтак, нарахування пені в період з 10.11.13 по 30.03.14 знаходиться поза межами позовної давності, оскільки, в силу норм ст.258 ЦК України до вимог щодо стягнення неустойки (штрафу, (пені) позовна давність застосовується в один рік. На підстав норм ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відтак, позивач має право на нарахування пені в період з 31.03.14 по 30.03.15, що дорівнює 364 дня. Із розрахунку залишку боргу в 25000,00 грн. розмір пені може дорівнювати 91000,00 грн. В силу норм ч.3 ст.551 ЦК України розмір пені може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Приймаючи до уваги те, що позивачем окрім заборгованості по кредитним договорам, стягується ще відповідно до положень ст. 625 ЦК України інфляційні втрати, які за період невиконання зобов'язань складають понад 175% та 3 % річних, вважають, що в силу норм ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійснені ними прав суд має право значно зменшити розмір неустойки, так як він значно перевищує розмір збитків. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 03.09.14 №6-100цс14. Просять суд застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо стягнення пені по кредитним договорам №59-12к від 09.10.12 та №26-13к від 09.10.13 та застосувати строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені до договору № 26-13к за період до 30.03.14. Разом з тим, вважають що позивачем пропущено шестимісячний строк для предявлення вимог до поручителя, а відтак позовні вимоги до поручителя є безпідставними. Зустрічний позов представники позивача підтримали з наведених у позові підстав та просять його задовольнити. За клопотання представників позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON], який пояснив що на протязі тривалого часу майже кожного дня отримував кошти від [PERSON] та передавав їх [PERSON] (керівник кредитної спілки). При цьому, які саме правовідносини наявні між [PERSON] та [PERSON] йому не відомо, в рахунок чого йому [PERSON] передавала кошти [PERSON] йому також невідомо. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, позовні ж вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні з наданих сторонами доказів та пояснень учасників процесу встановлено наступне. 09.10.2012 року між Кредитною спілкою АЙ-ДАР та [PERSON] було укладено договір кредиту № 59-12к, відповідно до п. 1.1 якого кредитодаць (позивач) зобовязався надати позивальнику (відповідач 1) кредитну лінію (надалі кредит) з лімітом кредитування 149000 грн., в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на засадах строковості, зворотньості цільового характеру використання, платності та забезпечення, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором. (а.с. 6,7) Згідно з п. 2.1 вказаного договору кредит надається строком на 18 фактичних місяців від для отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу за кредитом. Відповідно до п. 3.1 договору № 59-12к плата за користування кредитом (проценти) становить 0,2137% за день від загальної суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в рамках кредитної лінії плюс один відсоток від суми кредиту, який сплачується позичальником авансово в день отримання кредиту. В той же час, сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка розрахунків в табл.1. У випадку надання кредиту траншами сторони зобовязуються вносити відповідні зміни у графік розрахунків шляхом підписання додаткового договору в день надання кожного наступного траншу (п. 3.3 договору № 59-12к). На підставі додаткового договору №1 від 04.12.2012 р. позичальнику був наданий кредит у розмірі 50000 грн. 00 коп., що підтверджується видатковим касовим ордером №666 від 04.12.2012 р. Термін дії додаткового договору з 04.12.2012р по 09.04.2014р., плата за користування кредитом становить 0,2137 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування кредитом. (а.с. 8) На підставі додаткового договору №2 від 09.01.2013 р. позичальнику був наданий кредит у розмірі 43416 грн. 00 коп., що підтверджується видатковим касовим ордером № 3 від 09.01.2013 р. Термін дії додаткового договору з 09.01.2013р по 09.04.2014р., плата за користування кредитом становить 0,2137 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування кредитом. (а.с. 9) На підставі додаткового договору №3 від 07.02.2013 р. позичальнику був наданий кредит у розмірі 55500 грн. 00 коп., що підтверджується видатковим касовим ордером №62 від 07.02.2013 р. Термін дії додаткового договору з 07.02.2014р по 09.04.2014р., плата за користування кредитом становить 0,2137 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування кредитом. (а.с. 10) На підставі додаткового договору №4 від 09.10.2013 р. позичальнику був наданий кредит у розмірі 8000 грн. 00 коп., що підтверджується видатковим касовим ордером від 09.10.2013 р. Термін дії додаткового договору з 09.10.2013р по 09.04.2014р., плата за користування кредитом становить 0,16438 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування кредитом. (а.с. 11) 09.10.2012 р. на забезпечення виконання зобовязань позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки №59-12к, за яким [PERSON] взяв на себе обовязок відповідати за зобовязаннями позичальника [PERSON], що випливають із договору кредиту №59-12к від 09.10.2012 р. Крім цього, 09.10.2013 року між Кредитною спілкою АЙ-ДАР та [PERSON] було укладено ще один договір кредиту № 26-13к, відповідно до п. 1.1 якого кредитодаць (позивач) зобовязався надати позивальнику (відповідач 1) кредитну лінію (надалі кредит) з лімітом кредитування 30000 грн., в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на засадах строковості, зворотньості цільового характеру використання, платності та забезпечення, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором. (а.с. 6,7) Згідно з п. 2.1 вказаного договору кредит надається строком на 12 фактичних місяців від для отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу за кредитом. Відповідно до п. 3.1 договору №26-13к плата за користування кредитом (проценти) становить 0,16438% за день від загальної суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в рамках кредитної лінії плюс один відсоток від суми кредиту, який сплачується позичальником авансово в день отримання кредиту. В той же час, сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватименться згідно графіка розрахунків в табл.1. У випадку надання кредиту траншами сторони зобовязуються вносити відповідні зміни у графік розрахунків шляхом підписання додаткового договору в день надання кожного наступного траншу (п. 3.3 договору № 16-13к). На підставі додаткового договору №1 від 09.10.2013 р. до договору №26-13к позичальнику був наданий кредит у розмірі 30\~000 грн. 00 коп., що підтверджується видатковим касовим ордером №519 від 09.10.2013 р. Термін дії додаткового договору з 09.10.2013р по 09.10.2014р., плата за користування кредитом становить 0,16438% від суми залишку кредиту, за кожен день користування кредитом. (а.с. 19). 09.10.2013 р. на забезпечення виконання зобовязань було укладено договір поруки №26-13к, за яким [PERSON] взяв на себе обовязок відповідати за зобовязаннями позичальника [PERSON], що випливають із договору кредиту № 26-13к від 09.10.2013 р. (а.с. 20) На виконання вищевказаних договорів позивачем надано, а відповідачем 1 ([PERSON]П.) отримано кредитні кошти на загальну суму 186916,00 грн.. з яких: 156916,00 грн. згідно договору № 59-12к від 09.10.2012 року та 30000,00 грн. згідно договору №26-13к від 09.10.2013 року. Факт отримання відповідачем [PERSON] коштів підтверджується видатковими касовими ордерами №666 від 04.12.2012р., №3 від 09.01.2013р., №62 від 07.02.2013р., №518 від 09.10.2013р., №519 від 09.10.2013р. (а.с. 13-16, 21) та не заперечується відповідачем, а відтак з урахуванням положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Однак, відповідач свої зобовязанання за договорами щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користвання коштами виконала частково, провівши розрахунки з позивачем: за договором № 59-12к від 09.10.2012 року на суму 120468,07 грн., з яких 20496,46 грн. зараховано позивачем на погашення заборгованості по тілу кредиту та 99971,61 грн. на погашення відсотків за користування кредитом; за договором №26-13к від 09.10.2013р. на суму 8434,35 грн., з яких 5000 грн. зараховано позивачем на погашення заборгованості по тілу кредиту та 3434,35 грн. на погашення відсотків за користування кредитом. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За умовами договору №59-12к від 09.10.2012 року [PERSON] зобовязалася повернути кредитні кошти не пізніше 9 квітня 2014 року, а відтак позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] 136419,54 грн. заборгованості за тілом кредиту є обгрунтованими та підлягають задоволенню. За умовами договору №26-13к від 09.10.2013 року [PERSON] зобовязалася повернути кредитні кошти не пізніше 9 жовтня 2014 року, а відтак позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] 25000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя варто зазначити наступне. Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договорів поруки № 59-12к від 09.10.2012 р. та № 26-13к від 09.10.2013 р. відповідальність поручителя настає у випадку, коли боржник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобовязання згідно договору кредиту. Поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає по зобовязаннях боржника в повному обсязі, тобто: повернення кредиту, виплату процентів за користування кредитом, сплату пені та штрафних санкцій, сплату додаткових процентів, відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням боржником умов договору кредиту. Відповідно до п. 4.1 договорів поруки договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами умов даного договору. Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Як зазначено вище, згідно з п. 2.1 договору №59-12к від 09.10.2012р. кредит надається строком на 18 фактичних місяців від для отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу за кредитом. Згідно з графіком розрахунків зазначеним у таблиці 1, тіло кредиту відповідач зобовязаний повернути однією сумою до закінчення терміну дії договору, а тому граничний строк сплати основного зобовязання сплинув 9 квітня 2014 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 31.03.2015р., тоді як шестимісячний строк для предявлення вимоги до поручителя за вказаним договором сплинув 9 жовтня 2014 року, а відтак порука за договором №59-12к від 09.10.2012р. вважається припиненою. Що стосується солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя згідно договору № 26-13к від 09.10.2013р., то згідно з графіком розрахунків зазначеним у таблиці 1, тіло кредиту відповідач зобовязаний повертати щомісячно рівними частинами до закінчення терміну дії договору, а саме з 09.11.2013р. по 09.10.2014р. З цього приводу варто зазначити, що Верховним Судом України у постанові від 17.09.2014р. по справі №6-53 цс 14 висловлено правову позицію, відповідно до якої «виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем)». Таким чином, оскільки умовами договору № 26-13к від 09.10.2013р., з урахуванням додаткового договору №1 від 09.10.2013р., передбачено повернення основного боргу щомісячно рівними частинами по 2500 грн. кожного місяця, а тому шестимісячний строк для предявлення вимоги до поручителя має обраховуватися з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням. Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 31.03.2015р., шестимісячний строк для предявлення вимоги до поручителя щодо платежів за період з 09.11.2013р. по 09.09.2014р. за вказаним договором сплинув, а відтак порука за договором №26-13к від 09.10.2013р. вважається припиненою в цій частині. Поряд з цим, шестимісячний строк для предявлення вимоги до поручителя не пропущено щодо останнього платежу в сумі 2500 грн., граничний строк сплати якого наступив 9 жовтня 2014 року. Посилання позивача на ту обставину, що 29.04.2014 року позичальнику [PERSON] надсилалися вимоги (вих. №№54, 56) з проханням погасити заборгованість за договорами кредиту протягом 10 днів із дати відправки листа, та 29.04.2014 року поручителю [PERSON] було надіслано вимоги (вих. №№555, 57) про виконання зобовязань, взятих на себе за договорами поруки та з проханням погасити заборгованість за договорами кредиту протягом 10 днів із дати відправки листа, судом до уваги не приймаються оскільки матеріали справи не містять доказів направлення цих вимог боржнику та поручителю та не містять доказів їх отримання останніми. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку позовних вимог (а.с. 23, 26) позивачем нараховуються та заявляються до стягнення з відповідача відсотки за користування кредитними коштами за договором № 59-12к в сумі 102858,86 грн. та за договором №26-13к в сумі 19109,58 грн. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як зазначено вище, відповідно до п. 3.1 договору № 59-12к плата за користування кредитом (проценти) становить 0,2137% за день від загальної суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в рамках кредитної лінії плюс один відсоток від суми кредиту, який сплачується позичальником авансово в день отримання кредиту. При цьому, згідно додаткового договору №4 від 09.10.2013 р. термін дії додаткового договору з 09.10.2013р по 09.04.2014р., плата за користування кредитом становить 0,16438 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування кредитом. В той же час, відповідно до п. 3.1 договору № 26-13к плата за користування кредитом (проценти) становить 0,16438% за день від загальної суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в рамках кредитної лінії плюс один відсоток від суми кредиту, який сплачується позичальником авансово в день отримання кредиту. Позивачем відсотки за користування коштами за вказаними договорами нараховуються на суму основного зобовязання за період з 21.12.2013р. по дату звернення до суду з позовною заявою, що відповідає умовам договорів та чинному законодавству, а відтак позовні вимоги в частині стягнення 102858,86 грн. - відсотків за користування кредитом згідно договору № 59-12к, та в частині стягення 19109,58 грн. відсотків за користування кредитом згідно договору № 26-13к, підлягають задоволенню. Заперечення відповідача в частині того, що нарахування відсотків за користування коштами припиняються в момент закінчення терміну дії договору, судом до уваги не приймаються, оскільки на момент закінчення терміну дії договорів заборгованість перед позивачем відповідачами не погашена, відповідач продовжує користуватися кредитними коштами, а відтак кредитні правовідносин між сторонами не припинені. Поряд з цим, згідно положень ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 96086,55 грн. інфляційних втрат та 3980,46 грн. 3% річних згідно договору № 59-12к, а також щодо стягнення 12825,88 грн. інфляційних втрат та 353,42 грн. 3% річних згідно договору № 26-13к, є обґрунтованими. В той же час, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 1350,55 грн. згідно договору № 59-12к, та в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 174,20 грн. згідно договору № 26-13к, слід відмовити у звязку з їх помилковим обрахунком. Зокрема, позивач нараховує інфляційні втрати за цілий квітень 2014 року (договір №59-12-к) та за цілий жовтень 2014 року (договір №26-13к), що не узгоджується з умовами вказаних договорів, оскільки прострочення виконання зобовязання виникли лише 10.04.2014р. та 10.10.2014р. відповідно. Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Як встановлено судом, відповідно до п. 6.1 договорів кредиту № 59-12к та № 26-13к за порушення визначеного графіком (ст. 3.3 договорів) терміну повернення отриманого кредиту та прострочення сплати суми процентів за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю пеню у розмірі 1% від загальної суми неповернутого кредиту за кожен день просрочення виконання. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Таким чином, оскільки право на стягнення пені в позивача за договором № 59-12к виникло з наступного дня після 9 квітня 2014 року, а до суду він звернувся - 31 березня 2015 року, то пеня підлягає стягненню в межах одного року до дня предявлення позову, тобто позивачем правомірно нараховуються пеня за період з 10.04.2014р. по 30.03.2015р. Разом з тим, оскільки умовами договору №26-13к від 09.10.2013р., з урахуванням додаткового договору №1 від 09.10.2013р., передбачено повернення основного боргу щомісячно рівними частинами по 2500 грн. кожного місяця, а тому нарахування пені має здійснюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням. Оскільки право на стягнення пені в позивача за договором №26-13к виникало з наступного дня після настання строку сплати чергового місячного платежу, а саме починаючи з 9 листопада 2013 року щомісячно, а до суду він звернувся - 31 березня 2015 року, то пеня підлягає стягненню в межах одного року до дня предявлення позову, тобто позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 10.11.2013р. по 30.03.2014р. знаходяться за межами строку позовної давності. Однак, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Таким чином, оскільки заборгованість за договором № 59-12к складає, з урахуванням відсотків, 239278,40 грн., а нарахована пеня становить 484289,37 грн. суд вважає за доцільне зменшити розмір пені до 239278,40 грн.(борг+відсотки). В той же час, оскільки заборгованість за договором № 26-13к складає, з урахуванням відсотків, 44109,58 грн., а нарахована пеня становить 120092,58 грн. суд вважає за доцільне зменшити розмір пені до 44109,58 грн.(борг+відсотки). З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом, стягнувши з : - [PERSON] на користь позивача 578623,81 грн. заборгованості за кредитним договором №59-12к від 09.10.2012р., з яких: 136419,54 грн. -заборгованість за тілом кредиту, 102858,86 грн. - відсотки за користування кредитом, 239278,40 грн. пеня, 96086,55 грн. інфляційні втрати, 3980,46 грн. 3% річних; - [PERSON] на користь позивача 93665,90 грн. заборгованості за кредитним договором №26-13к від 09.10.2013р., з яких: 22500,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 18402,26 грн. - відсотки за користування кредитом, 40902,26 грн. пеня, 11543,30 грн. інфляційні втрати, 318,08 грн. 3% річних; - солідарно з [PERSON] та [PERSON], на користь позивача 7731,76 грн. заборгованості за кредитним договором №26-13к від 09.10.2013р., з яких: 2500,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 706,92 грн. - відсотки за користування кредитом, 3206,92 грн. пеня, 1282,58 грн. інфляційні втрати, 35,34 грн. 3% річних. Заперечення відповідача в частині недоведеності правомірності видачі кредиту [PERSON], в тому числі з посиланням на те, що [PERSON] не була прийнята до членів кредитної спілки, відповідно закону та положень Статуту, не є її членом, та не мала права на отримання кредиту, судом до уваги не приймаються, оскільки зясування даних обставин не відноситься до предмету доказування у даній справі та не мають юридичного значення для винесення законного та обґрунтованого рішення у даній справі. Що стосується зустрічного позову про визнання недійсними п. 6.1 кредитних договорів, то у його задоволенні слід відмовити з огляду на таке. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Однак, в судовому засіданні не встановлено наявності вищевказаних умов для визнання окремих пунктів договорів недійсними. Суд критично оцінює такі твердження представників позивача, оскільки в судовому засіданні встановлено, що договір між сторонами укладено в письмовій формі, тобто у формі, встановленій законом, сторони в належній формі досягли згоди щодо істотних умов договору, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Кредитна спілка умови договору в частині надання коштів позичальнику виконала, позичальник використала дані кошти на цілі, зазначені в договорах кредиту. Отже, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, суд зазначає, що договір підписано сторонами, а отже, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON], підписавши договір, тим самим погодилась з його умовами. Відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON]П не доведено, що вона помилялася щодо правової природи правочину або ж його змісту, предмета чи ціни. Будь-яких інших доказів на підтвердження недійсності оспорюваних пуктів договорів кредиту до суду не надано. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що при укладенні договорів кредиту сторони діяли в межах норм цивільного законодавства, однаково розуміли значення і умови правочинів та їх правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при укладені договорів та те що договори не носять характеру фіктивного чи удаваного правочину, не є правочинами зловмисними, не приховують інший правочин і відповідають дійсним намірам сторін. Сторони уклали договір без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і психічного. А тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що первісний позов Кредитної спілки «АЙ-ДАР» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами кредиту слід задовольнити частково, в задоволені зустрічного позову [PERSON] до Кредитної спілки «АЙ-ДАР», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] про визнання недійсними пунктів договорів кредиту слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 35, 36 постанови від 17.10.2014\~ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив судам, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. З огляду на те, що позов задоволено частково, з відповідачів в рівних частках слід стягнути на користь позивача 2478,50 грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial