Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

23 жовтня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з заявою та просила, встановити факт, що вона постійно проживала на території України з народження по 20 листопада 1994 року, з 15 липня 1997 року по 12 березня 2003 року, з 12 листопада 2007 року по даний час. Встановлення наведеного факту заявнику необхідно для підтвердження належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина, оскільки вона ніколи його не отримувала внаслідок того, що з 1994 року по 2007 рік, вона майже постійно перебувала у місцях позбавлення волі. В судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримала з підстав, наведених в ній, просила задовольнити. Пояснила, що у неї був паспорт громадянки СРСР, виданий 06 липня 1989 року, а потім фактично весь час перебувала в місцях позбавлення волі, паспорта громадянина України не отримувала ніколи. В даний час має намір влаштуватись на роботу, однак без паспорта вона не може цього зробити. Її статус в даний час не визначений, а тому просить задовольнити її заяву. Станом на 24 серпня 1991 року вона проживала та була прописана по [ADDRESS] Проживала із батьками, у 1994 році потрапила у місця позбавлення волі, паспорт громадянина СССР втратила. В судовому засіданні представник заявниці [PERSON] заяву своєї довірительки підтримав з підстав, наведених у ній. Крім того зазначив, що батьки його довірительки будинок, у якому проживала та була зареєстрована заявниця продали, а тому на даний час неможливо надати будинкову книгу, в якій зазначалася би, що заявниця дійсно була зареєстрована по [ADDRESS] Представник заінтересованої особи Міхей І.В. в судовому засіданні пояснила, що крім рішення суду про встановлення факту постійного проживання, заявникові необхідно буде зібрати пакет документів, для встановлення належності до громадянства України, їй дійсно необхідно встановити факт постійного проживання на території України на момент виникнення незалежності та на підставі Закону України "Про громадянство України". Ствердила, що нові господарі будинку, розташованого по вул. Красногорській, 101 відмовилися надати будинкову книгу для огляду у паспортний стіл. Свідок [PERSON] у судовому засіданні ствердила, що вона являється тіткою заявниці. Пояснила, що дійсно [PERSON] дійсно проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] разом із своїми батьками станом на 24 серпня 1991 року. Наскільки їй відомо у 1994 році її було затримано за вчинення злочину, після чого заявниця неодноразово перебувала у місцях позбавлення волі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні ствердила, що вона є двоюрідною сестрою заявниці. Її батьки побудували будинок на земельній ділянці, яка межує із будинком бабусі та дідуся по [ADDRESS], фактично ці два будинки стояли на одній земельній ділянці, а тому вона може ствердити, що заявниця станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала із батьками у будинку по [ADDRESS], оскільки вона часто туди приїздила, де вони спілкувалися із заявницею, ходили один до одного у гості. Потім, з 1994 року заявниця перебувала у місцях позбавлення волі. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду в судовому засіданні, свідків та дослідивши матеріали справи, суд задовольняє заяву частково з наступних підстав: Відповідно до довідки форми № 1 про видачу паспорта від 08 червня 1989 року, [PERSON] народилася у м. Слов'янську Донецької області (а.с.4). Відповідно до довідки, виданої начальником Орджонікідзевського ВЦ в Дніпропетровській області № 79, [PERSON] була засуджена 11 січня 1995 року вироком Слов'янського міського суду Донецької області за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 17-81, ч. 2 ст. 140, ст. 42 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнена 13 серпня 1997 року постановою Орджонікідзевського міського суду від 12 серпня 1997 року згідно ст. 5 ЗУ "Про амністію" від 15 липня 1997 року. (а.с. 6). У відповідності до довідки про звільнення серії ОО № 1546, [PERSON] засуджена 20 лютого 2004 року Слов'янським міським судом за ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України до 4 років 8 міс. позбавлення волі. Раніше судима. Звільнена по закінченню строку відбування покарання (а.с.7). Згідно ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", наведений у ЦПК України перелік фактів, що встановлюються судом не є вичерпним. За наявності умов суд може встановити й інші факти, що мають юридичне значення. Згідно зі статтею 3 Закону України "Про громадянство України", громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. В той же час, положення Закону України "Про громадянство України" та Указу Президента України "Питання організації виконання Закону України від 27 березня 2001 року № 215/2001 "Про громадянство України", з урахуванням Указу Президента від 27.06.2006 року N5 588/2006 "Про внесення змін до Указу Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України" передбачають як вичерпний перелік випадків, у яких до Комісії при Президентові України з питань громадянства подається рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року, так і порядок розгляду заяв щодо набуття громадянства України, що встановлено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок) та положенням про Комісію при Президентові України з питань громадянства. Тому, при ухваленні рішення суду про встановлення вказаного юридичного факту, суд враховував як Закон, так і акти Президента України. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Таким чином, у сенсі положень п. 8 Порядку, юридичний факт постійного проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року породжуватиме правові наслідки і тягнутиме за собою виникнення відповідного права - встановлення належності до громадянства України за умов, визначених Указом Президента України, а саме: для встановлення належності до громадянства України необхідна наявність, одночасно, таких складових: - особа (заявник) мусить постійно проживати на території України станом на 24 серпня 1991 року, або на 13 листопада 1991 року; - особа (заявник) повинна перебувати на 24 серпня 1991 року у громадянстві колишнього СРСР або на 13 листопада 1991 року; -особа-заявник в неповнолітньому віці повинна перебувати на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; - відомості, що підтверджують факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала. Тому, зважаючи на наведене, до юрисдикції загального суду питання про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року входить тільки за наявності вищенаведених умов. Факт того, що [PERSON] народилася та проживала на території України, а також получила паспорт громадянина СССР підтверджується довідкою форми №1, згідно якої [PERSON], зареєстрована по [ADDRESS] отримала 08 червня 1989 року паспорт громадянина СРСР серії [NUMBER](а.с.4). Та обставина, що заявниця постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року також підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON]. Суд приймає до уваги показання свідків, оскільки вони дані під присягою, узгоджуються між собою, не мають внутрішніх протиріч та підтверджуються вище наведеними доказами. Оцінивши представлені заявником у силу вимог ст. 60 ЦПК України докази в їхній сукупності, суд приходить до висновку, що слід встановити факт постійного проживання заявниці в України станом на 24 серпня 1991 року. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні заяви в частині встановлення факту постійного проживання в період з 24 серпня 1991 року по 20 листопада 1994 року, з 15 липня 1997 року по 12 березня 2003 року, з 12 листопада 2007 року по даний час, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 3 Закону України "Про громадянство України", громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 вирішено питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України», за яким встановлено зокрема порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. За вказаним порядком, зокрема передбачено, що у разі, якщо громадянин колишнього СРСР не одержав паспорт громадянина України, та не має можливості підтвердити факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року, для встановлення належності до громадянства України повинен окрім інших документів подати також судове рішення про встановлення факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. У відповідності до ч.3 ст. 234 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також інші справи у випадках, встановлених законом. Згідно із ч.2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виходячи з аналізу чинного законодавства, встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року та/або за станом на 13 листопада 1991 року слугує підтвердженням належності особи до громадянства України у відповідності до ст. 3 ЗУ «Про громадянство», та розглядається судами в силу закону. Разом з тим встановлення факту постійного проживання на території України з метою підтвердження відсутності зміни громадянства тощо, цивільним процесуальним кодексом не передбачено, для вирішення цього питання існує інший порядок. А тому в цій частині заява задоволенню не підлягає. На підставі наведеного ,

Outcome: partial