Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивач [PERSON] 13.02.2019 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової Ольги Станіславівни, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення, уточнивши свої позовні вимоги 03.06.2020 року остаточно просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень /з відкриттям розділу/, індексний номер 44347371 від 30.11.2018 року; скасувати запис про реєстрацію права власності № 29199158, вчинений державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозовою О.С.; скасувати запис про право власності /довірчої власності № 35757698, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е.; припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; поновити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Так, вимоги позивача мотивовані тим, що 31.07.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 2007/671Ф03.14-7, згідно умов якого Банк мав надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, плановості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25 000 доларів США на споживчі цілі на строк з серпня 2017 року по липень 2020 року, зі сплатою 13,5 % річних. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, того ж дня 31.07.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно умов якого [PERSON] передав в іпотеку АКБ «УкрсоцБанк» належну йому на праві власності двокімнатну квартиру, загальною площею 49.3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що 01.02.2019 року йому стало відомо, що власником його квартири став АТ «Укрсоцбанк». Згідно отриманої з державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації, відповідні зміни щодо власника були внесені до державного реєстру 22.11.2018 року державним реєстратором КП «Агенції реєстраційних послуг» Морозовою О.С. У якості підстав для виникнення права власності на нерухоме майно зазначено: рекомендоване поштове повідомлення, серія та номер 1400039166790, виданий 15.05.2018 року, видавник Укрпошта; повідомлення, серія та номер б/н, видавник АТ «Укрсоцбанк»; договір іпотеки, серія та номер 4554, виданий 31.07.2007, видавник приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. Однак, він вважає, що реєстрація права власності на нерухоме майно за АТ «Укрсоцбанк» відбулась з порушенням встановлених правил та процедур, а також вимог законодавства України. З вказаних вище підстав він і звернувся до суду з даним позовом. Відповідачем наданий письмовий відзив, у якому вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є документом, що підтверджує перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В той же час зазначив, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, тож вказане свідчить, що усі арешти та заборони винесені після іпотеки не впливають на державну реєстрацію права власності на підставі іпотечного застереження. Крім того, вважає, що позивач вводить суд в оману, адже з інформаційної довідки не вбачається арешту на все майно боржника. Аналізуючи норми Закону "Про іпотеку" та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідач вважає, що підставою для реєстрації є ніщо інше як договір іпотеки, який прирівняний до договору про задоволення вимог, та повідомлення про усунення порушень. Зазначене спростовує посилання позивача, що поштове повідомлення та іпотечний договір не є підставою для реєстрації права власності, а також спростовує посилання на необхідність укладання додаткового договору. Щодо посилань позивача про неотримання повідомлення про усунення порушень, зазначив, що 15.09.2018 року АТ "УкрсоцБанк" направив поштове повідомлення про усунення порушень на адресу: [ADDRESS] , яка визначена сторонами у договорі іпотеки. [PERSON] особисто отримав надіслане повідомлення, що підтверджується відміткою у самому поштовому повідомленні про отримання його 31.09.2018 року. Крім того, відповідач вказує, що до заяви про реєстрацію права власності за АТ "УкрсоцБанк" надано звіт про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості від 11.09.2018 року, яким визначено ринкову вартість квартири за адресою: [ADDRESS] у сумі 438 239 грн. Щодо посилань позивача на ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", зазначає, що само по собі укладання договору іпотеки є дозволом іпотекодавця на оформлення предмету іпотеки у відповідності до п.4.5.3 договору, і це означає теж саме, що зазначене застереження за ст. 37 ЗУ "Про іпотеку" прирівнюється до самого договору про задоволення вимог кредитора. Також додає, що застосування відповідного закону можливе лише за підтвердження, що зазначене майно є єдиним майном сім`ї, чого не доведено. Крім того, позивачем не подано доказів майнового стану усієї родини. Також відповідач звернув увагу на наявності на праві власності у позивача земельної ділянки, площею 0,6 га, кадастровий номер 5120881200:01:003:0061, на якій можливо наявний житловий будинок, придатний для проживання. За таких обставин, вважає недоцільним застосування відповідного Закону до даних правовідносин. Не погодившись з ствердженнями відповідача, позивач приєднав відповідь на відзив, згідно якого наполягав на необхідності укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. При цьому зауважив, що сама лише умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. В свою чергу, звертав увагу суду, що позивач вимоги банку не отримував, підпис у рекомендованому повідомленні також не ставив. Також вважає, що наявність арешту відносно об`єкту нерухомого майна - квартири,що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до положень п.6 ч.1 ст. 24 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. Щодо доводів відповідача про те, що положення ЗУ"Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути застосовано до зазначених правовідносин повідомляє, що квартира [ADDRESS] була передана АТ "Укрсоцбанк" в іпотеку підпадає під дію мораторію, адже згідно умов кредитного договору кредит був наданий в іноземній валюті, надавався на споживчі цілі, у іпотечній квартирі зареєстрований та постійно проживає разом із своєю сім`єю позивач, іпотечна квартира є єдиним нерухомим житловим майном позивача, загальна площа іпотечної квартири складає 49,3 кв.м., тобто не перевищує 140 кв.м. Посилання відповідача на те, що у власності позивача є земельна ділянка (примітка: цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), а тому за можливе на ній знаходиться будинок, в якому можливе проживання є лише припущенням відповідача, яке не відповідає дійсності та жодними доказами не підтверджено. З урахуванням вищевикладеного, вважає, що відповідач в силу вищенаведених обставин не міг вчиняти дії щодо звернення стягнення на дане майно. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 18 лютого 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Боярський О.О. провадження по вказаній справі було відкрито з призначенням її підготовчого розгляду. /т. 1 а.с. 53-54/ 18 лютого 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Боярський О.О. заява представника позивача про забезпечення позову була задоволена частково. /т. 1 а.с. 55-58/ 20 вересня 2019 року відповідно до розпорядження № 658 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи вказана справа передана на розгляд суді Прийомової О.Ю. / т1. а.с. 167-168/ 25 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду вказана справа прийнята до провадження судді з призначенням її підготовчого розгляду. /т.1 а.с. 169-170/ 29 листопада 2019 року Ухвалою суду відмовлено в задоволені заяви представника позивача про забезпечення позову. /т.1 а.с. 205-206/ Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2020 року, залучено в якості відповідача Акціонерне товариство «Альфа - Банк», адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, як правонаступника відповідача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової Ольги Станіславівни, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення. /т. 1 а.с. 238-239/ 25 вересня 2020 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Бережна Т.Г. позовні вимоги позивача підтримала, наполягала на їх задоволенні. Після оголошеної перерви в судове засідання надала заяву про закінчення розгляду справи за її відсутність, наполягає на задоволені позовних вимог. Представник відповідача Акціонерного товариства «Альфа - Банк» в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявний його відзив на позовні вимоги. Відповідач Державний реєстратор Державного підприємства "Агенція з державної реєстрації" Морозова О.С. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причина неявки суду невідома. Суд розглядає справу за відсутність сторін, за наявними матеріалами справи, оскільки розгляд справи можливо завершити за їх відсутності. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини справи встановлені судом. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 31.07.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2007/671Ф03.14-27, за умовами якого Банк мав надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення,строковості, плановості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25 000 доларів США на строк з серпня 2017 року по липень 2020 року, зі сплатою 13,5 % річних. Кредит надавався на споживчі цілі. /т.1 а.с.10-16/. Окрім того, 31.07.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, згідно п. 1.1 якого Іпотекодавець / [PERSON] / передав в іпотеку Іпотекодержателю /АКБ «Укрсоцбанк»/ у якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за договором кредиту № 2007/671Ф03.14-27 від 31.07.2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру під [ADDRESS] , житловою площею 26.5 кв.м, загальною площею 49,3 кв.м. /т.1 а.с.17-23/. Позивач вказує, що з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна йому стало відомо, що станом на 22.11.2018 року власником вищенаведеної квартири [ADDRESS] є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». При цьому, підстава виникнення права власності: рекомендоване поштове повідомлення, серія та номер 1400039166790, виданий 15.05.2018, видавник Укрпошта; повідомлення, серія та номер б/н, видавник АТ «Укрсоцбанк»; договір іпотеки, серія та номер 4554, виданий 31.07.2007, видавник приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44347371 від 30.11.2018 Морозова О.С. , КП «Агенція реєстраційних послуг». /т.1 а.с. 24-27/. Позивач у своєму позові вказує, що реєстрація права власності на нерухоме майно за АТ «Укрсоцбанк» відбулась з порушенням встановлених правил та процедур, а також вимог законодавства України, з огляду на наступне: фактично відповідачі незаконно позбавили позивача права власності на квартиру, не укладаючи окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, до того ж позивачу не надходило жодних повідомлень та письмових вимог від іпотекодержателя в розумінні ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», згоду на відчуження предмету іпотеки позивач не надавав, порушено вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на момент набуття АТ «Укрсоцбанк» права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка такого майна, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було проведено за наявності обтяження - арешту нерухомого майна. Задля повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою суду від 09.07.2019 року, витребувано від виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56) належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.119-121/. Так, 23.09.2019 року на виконання ухвали суду надійшла копія реєстраційної справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1708718651103 /т.1 а.с.139-166/ Так, дійсно на підставі заяви Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.11.2018 року, реєстраційний № 31332858 поданої державному реєстратору прав на нерухоме майно КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозовій О.С., 30.11.2018 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 44347371. / т 1. а.с.141-142/. Підставою для цього послугували: рекомендоване поштове повідомлення, серія та номер 1400039166790, виданий 15.05.2018, видавник Укрпошта; повідомлення, серія та номер б/н, видавник АТ «Укрсоцбанк»; договір іпотеки, серія та номер 4554, виданий 31.07.2007, видавник приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. Як встановлено Договором іпотеки від 31.07.2007 року, сторони обумовили у 4 розділі, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, іпотеко держатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду. Згідно п.4.5 Іпотечного договору , Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.1. на підставі рішення суду; або 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або 4.5.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «про іпотеку», тощо. /т. 1 а.с.153-160/ Таким чином, цей договір /застереження в розділі 4 в пункті 4.5/ є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, з огляду на таке. У статті 204 ЦК України, закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст. 572 ЦК України, ст. ст. 1, 33 Закону України «Про іпотеку» в силу застави (іпотеки) кредитор має право у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою (іпотекою), одержати задоволення за рахунок заставленого майна. Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а також в інших випадках, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Тому з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. За таких обставин, Законом не обумовлено обов`язкового укладання окремого договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотеко держателя, а визначено, що договором про задоволення вимог іпотекодержателя також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, а отже в даному конкретному випадку п.4.5 іпотечного договору слід вважати відповідним застереженням, що є підставою для реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки, в обумовлений у ньому спосіб. Посилання позивача на той факт, що Закон України «Про іпотеку» /у редакції на час укладання іпотечного договору/ не передбачав передачу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання в позасудовому порядку на підставі застереження в іпотечному договорі, а лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного окремо, не відповідає дійсності, адже діючий ЗУ «Про іпотеку» набув чинності 05.06.2003 року, в той час як сторони уклади договір 31.07.2007 року, тобто вже під час дії статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що і застосовані судом у даному рішенні. Реалізація іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля іпотекодержателя та вчинення ним дій, передбачених законом. Наведеним вище також спростовані ствердження позивача про порушення вимог Закону «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», оскільки при проведенні державної реєстрації права власності було наявне обтяження - арешт нерухомого майна, накладений одразу при посвідченні іпотечного договору 31.07.2007 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., адже з наведених норм права чітко вбачається, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Щодо стверджень позивача по те, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не є підставою для реєстрації права власності, слід зазначити про наступне. Як вже наведено вище за текстом рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, обов`язково подаються, зокрема документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотеко держателя, що кореспондується з Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Таким чином, вказане рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення свідчить про момент вручення письмової вимоги іпотекодержателя боржнику, з якого слід вираховувати 30 - денний строк, для можливості подальшої реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки, в т.ч. для реєстрації права власності за забезпечене іпотекою майно за іпотекодавцем. Стосовно тверджень позивача про те, що він не отримував Повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, вони спростовані його підписом у тому ж рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Разом з тим, в компетенцію суду /так само і державного реєстратора/ не входить дослідження достовірності підпису особи адресата. Судом перевірено, що поштове відправлення направлялось на вірну адресу боржника [PERSON] , отримано ним 21.05.2018 року, доказів, в обґрунтування доводів позивача, що йому могли направлятись інші матеріали з розгляду цивільної справи, ґрунтуються лише на припущеннях [PERSON] та до уваги судом не приймаються. Більш того, позивач не скористався своїм процесуальним правом заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, у разі наявності у нього сумніву з цього питання. В той же час судом враховується, що датою реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» є 22.11.2018 року, тобто оформлення права власності за іпотекодержателем відбулось за мінуванням навіть більше 30-денного строку з моменту вручення відповідного конверту. За таких обставин вказані доводи позивача загалом необґрунтовані та є недоведені. Щодо посилання позивача на вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», слід зауважити про наступне. 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Тож, вказаний закон відсилає нас до умови, за дотримання якої його дія розповсюджуватиметься. Позивач, в обґрунтування його вимог надав до суду довідку № 8 /виписку з домової книги про склад сім`ї та прописки/, про те, що він постійно мешкає в кв. [ADDRESS] разом з членами своєї сім`ї. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 154741284, загальна площа квартири складає 49,3 кв.м. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Між тим, як зазначив у своїй постанові від 19.05.2020 року Верховний Суд України у справі № 644/3116/18, провадження № 14-45цс20: "Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира площею 37,10 кв. м за адресою: [ADDRESS] , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Дослідивши усі надані позивачем та відповідачем, в обґрунтування їх вимог та заперечень докази, судом на підставі Закону № 1304-VII вбачається порушення процедури державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки для її проведення АТ «Укрсоцбанк» не набув безумовного права зареєструвати право власності на предмет іпотеки виходячи зі змісту договору іпотеки, адже підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель, а відповідне стягнення - у вигляді оформлення права власності в позасудовому порядку є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, що в свою чергу було не можливим під час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", про що вказує практика ВС. Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що посилання відповідача на наявність у [PERSON] іншого нерухомого майна, а саме земельної ділянки не свідчить про факт наявності на ній нерухомого житлового майна, яке б належало на праві власності позивачу та було б придатне для проживання, а припущення відповідача судом не може бути прийнято до уваги. Крім того, обов`язковість надання позивачем та членами його сім`ї доказів про майновий стан не впливає на характер виниклих правовідносин та не є умовою, що передбачена ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". За таких обставин, дійсно державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозова О.С. неправомірно винесла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за АТ «Альфа - Банк» належного позивачу нерухомого майна. Вимоги позивача щодо скасування запису про реєстрацію права власності, про право власності, так само як і вимоги щодо припинення права власності за АТ «Укрсоцбанк» з поновленням в державному реєстрі запису про право власності на спірну квартиру за позивачем є похідними вимогами, та у зв`язку з задоволенням основної частини позову, оскільки в ході розгляду справи знайшло свого підтвердження порушення процедури реєстрації права власності за іпотекодержателем у період чинності Закону № 1304-VII , з огляду на що також підлягають задоволенню. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень). У відповідності п.2 ч.3-4 ст. 26 відповідного Закону, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту права приватної власності позивача є скасування рішення державного реєстратора із скасуванням наступним відповідних записів про право власності із поверненням державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] . Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ч.1 ст 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача також слід стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40+384,20+384,20=1536,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved