Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

02.11.2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 16.11.2020 року, мотивуючи тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 24.05.2012 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.14.06.2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Позичальник - [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Банк виконав умови договору, а [PERSON] , в свою чергу, його порушив, чим спричинив заборгованість. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Спадкоємцями померлого, які постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є [PERSON] та [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] . Також, на виконання вимог ст. 1281 ЦК України Банк 01.02.2020 року направив до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори претензію кредитора. Згідно листа відповіді нотаріальної контори, отриманої банком 18.02.2020 року зазначено, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи про відмову від спадщини не зверталися та спадкова права була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». Таким чином, відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять в тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідачі не відмовилися від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. 16.05.2020 року до спадкоємців позичальника було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 24.05.2012 року становила 6289,53 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту. Тому, просив стягнути з [PERSON] , [PERSON] , на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 24.05.2012 року у розмірі 6289,53 грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. 11.12.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05.02.2021 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позовні вимоги не визнають у повному обсязі виходячи із наступного. Так, позовні вимоги банку мотивовані тим, що 14.05.2012 року між [PERSON] було укладено договір на отримання банківських послуг у вигляді анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку і по даному рахунку виникла кредитна заборгованість у сумі 6 289,53 грн., яку позивач вимагає стягнути з них, як спадкоємців після смерті боржника. Так, [PERSON] є рідним братом боржника і згідно ст. 1262 ЦК України є спадкоємцем другої черги за законом, а тому вимоги кредитора до нього при наявності спадкоємців першої черги за законом є незаконними і безпідставними. [PERSON] є батьком померлого [PERSON] і згідно ст. 1261ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом. Так, [INFO] [PERSON] помер. Після смерті останнього відкрилась спадщина, однак жодного спадкового майна, яке б підлягало до успадкування не існує. Даний факт підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Квартира № 40, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій був зареєстрований покійний, відноситься до державного житлового фонду, а тому у спадщину не переходить. Оскільки, жодного майна у спадщину вони не отримали, і отримати не можуть, за його відсутності, тому і задовольнити вимоги позивача не зобов`язані. Просили у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити. 04.03.2021 року представник позивача, за довіреністю Меркулова В.В., подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 24.05.2012 року. [INFO] позичальник, [PERSON] помер. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістомст. 608, 1218, 1219 ЦК України у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК - Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. В даному випадку спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] , [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] . Спадкоємці позичальника мали право подати заву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 20.03.2019 року по 20.09.2019 року, однак, у встановлений строк [PERSON] , [PERSON] не подали заяву про відмову від прийняття спадщини, а тому вони вважаються такими, що прийняли спадщину. Позивачем було надано до суду копії паспортів позичальника та відповідачів, які містять одну й ту ж саму адресу реєстрації сторін, відповідача доказів на спростування вказаної обставини не надано, а тому [PERSON] , [PERSON] вважаються фактичними спадкоємцями в силу статті 1268 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України - відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За матеріалами справи №357/11279/20 станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором за позовними вимогами складає 6289,53 грн. і не викликає сумнівів, що і звичайні побутові речі, як спадок вартують не менше ціни позову 6289.53 грн. Враховуючи викладене, просила суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до позову додано клопотання про розгляд справи у відсутності представника банку. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 15.02.2021 року подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 06.05.2021 року подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Судом встановлено, що 24.05.2012 року [PERSON] підписав анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої приєднався до вказаних Умов та Правил і отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Отже, шляхом заповнення та підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідач погодився що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг., що підтверджується копією анкети-заяви (а.с. 30), копією витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 31) та копією умов та правил надання банківських послуг (а.с. 32-56). За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію Банку Відповідач підписом у Заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг визнає та погоджується на запропоновані Банком умови користування послугами Банку. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також, встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] на підставі вказаного договору наступні кредитні картки: [NUMBER] - дата відкриття 03.11.2014 року, термін дії 10/18, [NUMBER] - дата відкриття 11.08.2015 року , термін дії 08/19, [NUMBER] - дата відкриття 11.08.2015 року, термін дії 08/19, [NUMBER] - дата відкриття 26.01.2016 року, термін дії 01/20, [NUMBER] - дата відкриття 26.01.2016 року, термін дії 01/20 (а.с. 59). З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта - [PERSON] (картрахунок [NUMBER] ) (а.с.29), вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 03.11.2014 року, 28.02.2018року - встановлено кредитний ліміт 15000,00 грн., 20.02.2019 року - зменшено кредитний ліміт 9320,00 грн., 26.02.2019 року - зменшено кредитний ліміт 6037,62 грн., 24.04.2019 року - зменшено кредитний ліміт 0,00 грн.. [INFO] позичальник, [PERSON] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 21.03.2019 року серія [NUMBER] (а.с. 64). Як зазначає позивач, станом на дату смерті [PERSON] його заборгованість перед банком, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 24.05.2012 року, становить 6289,53 грн., яка складається із заборгованість за простроченим тілом кредиту. Однак, розрахунок заборгованості, на думку суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Як вбачається з виписки за договором № б/н станом на 29.07.2020 року (а.с.12-28), наявне внесення грошових коштів 11.05.2019 року на погашення кредитних зобов`язань у розмірі 608,71 грн. та списання відсотків за використання кредитного ліміту на суму 231,88 грн. - 01.04.2019 року та на суму 326,83 грн. - 01.05.2019 року, вже після смерті позичальника. І станом на 11.05.2019 року наявна заборгованість позичальника у розмірі 6289,53 грн. Однак, банківська виписка за договором станом на 29.07.2020 року, яка в порушення вимог ст. 95 та ст. 175 ЦПК України, не засвідчена належним чином, є недопустимим доказом. Тому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості, її розміру, оскільки станом на 30.04.2019 року існувала заборгованість в розмірі 6571,41 грн., в той час коли вже станом на 01.05.2019 року зазначено розмір заборгованості - 6289,53 грн. Крім цього, варто зауважити, що розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003 року. Не засвідчені або не правильно засвідченні копії документів, є недопустимими доказами у справі і є підставою для скасування судового рішення у разі врахування їх під час розгляду справи. Дане підтверджується правовою позицією викладеною Верховним Судом у справі №904/8549/17 від 11 липня 2018 року. Отже, суд приходить до висновку, що факт існування заборгованості позичальника [PERSON] у розмірі 6289,53 грн. непідтвердженою належними, допустимими та достатніми доказами у своїй сукупності. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" ). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями Конституції України (ст.55), Цивільного кодексу України (зокрема, ч.1 ст.16), Цивільного процесуального кодексу України ( ст.4,12, 13), Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (ч.1. ст.7) передбачено, що суд захищає права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Враховуючи зазначене, юридична особа має право на позов виключно, у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав та інтересів іншою особою. У аналізі практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 Верховний Суд України вказав, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно зі ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). За приписами ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України) «Здійснення права на спадкування» та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, це передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до п.5 ч.1ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Обов`язок з відшкодування шкоди (яка в даному випадку для банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором) згідно зі ст.1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов`язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов`язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини. За змістом зазначених норм, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст. 1281,1282 ЦК України. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1281,1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положенняст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише у разі прийняття майна у спадщину, у межах вартості успадкованого майна та у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 04.02.2021 року у справі № 587/381/15-ц. Відповідно до статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Недотримання кредитором передбачених ст.1281 ЦК України строків пред`явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені ст.1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право на пред`явлення вимог до спадкоємців. Такий правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017, в справі № 6-2962цс16, в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15 та в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 17 квітня 2018 року № 14-53 цс 18. Отже, виходячи з положень статті 1281 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до спадкоємця повинно бути пред`явлено в судовому порядку протягом одного року від настання строку вимоги або ж протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2020 року позивачем була направлена претензія кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України за вих. № SAMDNWFC00015023281 від 20.01.2020 року до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори (а.с. 65,66). З копії листа Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори від 03.02.2020 року вих. № 180/02-14 (а.с. 67), вбачається, що нотаріальна контора повідомила кредитора АТ КБ Приватбанк» про отримання претензії кредитора до спадкоємців померлого [INFO] [PERSON] та заведення спадкової справи №40/2020 року, крім того, повідомила, про здійснення оплати за проведені перевірки у спадковому реєстрі. Вищезазначене також підтверджується копією спадкової справи №40/2020 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.123-132), з якої вбачається, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] , до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, не зверталися. Як зазначає позивач, на підтвердження факту належності [PERSON] , [PERSON] до спадкоємців позичальника позивач послався на те, що вони є спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] (а.с. 60-63). Тому, 16.05.2020 року на їх адреси було направлено листи-претензію за вих. № SAMDNWFC00015023281 від 29.04.2020 року, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій виконано не було (а.с. 68 - 73). Так, відповідно до ч.2 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Так, звитягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/5083 від 18.02.2021 року (а.с. 134) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 5 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Однак, обов`язковою умовою для прийняття спадщини є фактичне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрація за місцем проживання спадкодавця, на що посилається АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві, як на підставу позовних вимог. Крім того, державна реєстрація відповідачів у спірній квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом їх постійного проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті за адресою реєстрації. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 та ухвалі від 08.07.2020 року у справі №569/15147/17. Отже, позивач не надав суду належних та достатніх доказів фактичного проживання відповідачів на момент смерті [PERSON] за адресою реєстрації та не надав доказів, яке саме майно прийняли у спадок відповідачі та яка його вартість, враховуючи що померлий [INFO] [PERSON] не мав на праві власності будь-якого нерухомого майна (а.с. 98) та враховуючи, що у матеріалах справи міститься довідка №5 від 05.02.2021 року Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Служба приватизації житлового фонду (а.с. 97), з якої вбачається, що квартира [ADDRESS] , не приватизована, що унеможливлює стягнення з [PERSON] , [PERSON] заявлених позивачем грошових коштів у межах отриманого ними спадкового майна. Також, слід зазначити, що звернення до відповідної нотаріальної контори з претензією кредитора, суд до уваги не приймає, оскільки вимога адресована до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори не є ідентичною зверненню безпосередньо до спадкоємця, а відтак не є свідченням своєчасного звернення позивача саме до спадкоємців - відповідачів по справі, оскільки, закон не пов`язує спеціальні строки звернення до спадкоємця з днем коли позивачу стало відомо про особу спадкоємця померлого боржника. Виходячи з аналізу змісту норм ст. 1216, 1218, ч. 2 ст. 1220, ч. 3 ст. 1223 ЦК України, відповідно до яких з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов`язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зобов`язання правонаступників спадкодавця-боржника перед кредитором виникають з моменту смерті спадкодавця-боржника, у даному випадку з 20.03.2019 року. Разом з тим, суд також враховує обізнаність кредитора станом на 22.04.2019 року про смерть позичальника [PERSON] , про що зазначено позивачем у розрахунку заборгованості (а.с. 10 - зворотній бік), а тому у відповідності до ч. 3 ст. 1281 ЦК України право вимоги до спадкоємців [PERSON] , [PERSON] у позивача виникло з моменту, коли йому стало відомо про смерть позичальника, тобто з 22.04.2019 року, а закінчення шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до спадкоємців - 22.09.2019 року. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 09.03.2021 року у справі №450/2021/15-ц. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення кредитора до спадкоємців, оскільки позивач дізнався про смерть позичальника ще 22.04.2019 року, направив претензію кредитора 01.02.2020 року до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, а вимоги до спадкоємців пред`явив лише 29.04.2020 року шляхом направлення вимоги - претензії та 02.11.2020 року шляхом подання позову. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed