Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (надалі ПАТ "АМКР"), третя особа - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (надалі - ППО ВППНВФ ПАТ "АМКР"), про поновлення на роботі, оплаті часу вимушеного прогулу. Позов неодноразово уточнювався, в останній редакції позивач просить суд визнати розпорядження по ФСЛЦ ПАТ "АМКР" № 1025 від 24.02.2014 р. "Про недопущення до роботи" незаконним та зобов'язати відповідача скасувати це Розпорядження; стягнути з ПАТ "АМКР" на його користь грошову суму у розмірі 235 грн. 20 коп. як середнього заробітку за час вимушеного прогулу 22 лютого 2014 р. у зв'язку з безпідставним відстороненням його від роботи; визнати Наказ № 306/Л від 27 березня 2014 р. по ПАТ "АМКР" "Про звільнення з підприємства за порушення трудової дисципліни" незаконним і зобов'язати відповідача скасувати цей наказ; поновити його на роботі у якості підручного сталевара електропечі (другого) по 5-му розряду, виробничі дільниці, виплавка електросталі в електропечі ДСП-25 т., ДСП-12 т. у ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" з 28 березня 2014 року та стягнути з ПАТ "АМКР" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 березня 2014 року до дня поновлення на роботі у зв'язку з незаконним звільненням. В обґрунтування позивних вимог посилається на те, що працював у ПАТ "АМКР" з 14 травня 2001р. у литейно-ковальському виробництві фасонно-сталелітейного цеху (ЛКВ ФСЛЦ) підручним сталевара електропечі (другим) по 5-му розряду, виробничі дільниці, виплавка електросталі в електропечах ДСП-25 т., ДСП-12 т. ФСЛЦ з 22 травня 2007 року. Наказом по ПАТ "АМКР" № 306/л від 27.03.14 р він був звільнений з роботи за прогул без поважної причини 22.02.2014 р. за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до Критеріїв оцінки ступеню алкогольного сп'яніння - вміст алкоголю від 0,2 до 0,4 проміле - по ступеню алкогольного сп'яніння не оцінюється. У зв'язку з цим Розпорядження по ФСЛЦ № 1025 від 24.02.2014 р. "Про недопущення до роботи", на думку позивача, має бути визнане незаконним та скасованим. Також посилається на те, що звільнення його за пунктом 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин є не обґрунтованим тому, що його відсутність на роботі 22.02.2014 р. була обумовлена відстороненням його від роботи, про що свідчить вказане Розпорядження, 22.02.2014 року та він вимушений був виконати безпідставні вимоги майстра [PERSON] по недопущенню його до роботи в зміні з 15-00 до 22-00 год. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в уточненому позові, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Майстренко О.С., який діє на підставі довіреності, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні, оскільки позивач не оскаржував медичний висновок, яким встановлено стан його алкогольного сп'яніння; відсторонення від роботи було правомірним, оскільки до початку робочої зміни позивач був запідозрений у появі на роботі з ознаками сп'яніння. Крім того, у підприємства були відсутні підстави звільняти позивача за п. 7 ст. 40 КЗпП, оскільки такий запис в трудовій книжці погіршує становище працівника, крім того звільнення за прогул без поважних причин (за п. 4 ст. 40 КзПП) є правомірним, оскільки позивач без поважних причин не перебував на своєму робочому місці, а його відсторонення від роботи у зв'язку з тим що він перебував у нетверезому стані не може бути поважною причиною відсутності на роботі. Представник третьої особи Струков С.М. просив суд задовольнити позовні вимоги [PERSON], оскільки профспілковий комітет, членом якої є позивач, надав обґрунтовану відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON], а підприємство визнала таку відмову необґрунтованою з невідомих мотивів та безпідставно звільнило позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП. Заслухавши доводи позивача, представника позивача, представника відповідача, пояснення третьої особи, з'ясувавши всі обставини у справи, дослідивши надані сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПАТ "АМКР" з 14.05.2001року по 27.03.2014 року (а.с. 5-7). Судом встановлено, що 22 лютого 2014 року в зміні з 15:00 до 22:00, і 14год.45хв. підручний сталевар електропечі (другий) (виплавка електросталі в електропечах (ДСП-25т, ДСП-12т)) [PERSON] виявлений на роботі в нетверезому стані, у зв'язку з чим усним розпорядженням змінного майстра основного виробництва дільниці виплавки електросталі в електропечах бригади № 1 ФСЛЦ ЛКП [PERSON] не був допущений до роботи. У зв'язку з виявленням [PERSON] з підозрою на стан сп'яніння змінним майстром дільниці виплавки електросталі в електропечах ФСЛЦ ЛКП [PERSON] складена доповідна записка (а.с. 33). У подальшому, 24 лютого 2014 року на підставі ст. 46 КЗпП прийнято розпорядження № 1025 про схвалення вищевказаних дій змінного майстра [PERSON] щодо недопущення [PERSON] до роботи 22.02.2014 в зміні з 15.00 до 22.00 22.02.2014 в 14.45год. (а.с.9, 99). З акту про порушення від 22.02.2014року за № 92/460 вбачається, що [PERSON] 22.02.2014р. в 14год.45хв. був виявлений в неробочий час з ознаками нетверезого стану, о 16год10хв. був направлений на освідування для встановлення парів алкоголю в видихаємому повітрі в здравпункт ФСЛЦ, де було встановлено кількість парів алкоголя в видихаємому повітрі 0,49проміле, фельдшером здравпункту ФСЛЦ [PERSON] був направлений на огляд з метою встановлення стану алкогольного сп'яніння в ОКЗ "Криворізький психоневрологічний диспансер", куди доставлений в 16год.30хв. (а.с. 28,98). Спеціальним технічним пристроєм "Драгер Алкотест 6810", номер тесту 12002, 22.02.2014р. о 15 год. 44 хв. у [PERSON] зафіксовано 0,49 % (а.с.31, 101). Згідно з свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки № 12-01/3588, яке чинне до 19.06.2014року газоаналізатор Алкотест 6810, виробництва Драгер, є власністю ПАТ "АМКР" та є придатним до використання (а.с. 121). З Висновку ОКЗ "Психоневрологічний диспансер м. Кривий Ріг" №605 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 22.04.2014 року, направлений на огляд ПАТ "АМКР" гр.. [PERSON] перебуває у стані гострої інтоксикації алкоголем, точна дата огляду 22.02.2014року о 17год.30хв. (а.с.13). З Акту ОКЗ "Психоневрологічний диспансер м. Кривий Ріг" №000605 від 22.02.2014р. медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції вбачається, що [PERSON] о 16год.00хв. 22.02.2014 року направлений на огляд адміністрацією ПАТ "АМКР", оглянутий 22.02.2014р. о 17год.30хв. За результатами обстеження встановлено, що у [PERSON] свідомість не порушена, всі види орієнтації збережені, мовна здатність не порушена, зі слів вживав алкоголь напередодні (21.02.2014р.), є перегар; за результатами визначення вмісту етилового спирту у видихуваному повітрі алкотест 6510 (Драгер), дата повірки 25.06.2013р. о 17год.40хв. виявлено 0,36 проміле, алкотест о 18год. - 0,32 проміле; за результатами лабораторних досліджень крові о 17год.50хв. - алкоголь в крові - 0,4%; заключний діагноз - гостра алкогольна інтоксикація (а.с. 48-49). З пункту 7 доповідної записки від 28 лютого 2014 року, складеної на позивача [PERSON], вбачається [PERSON] 22.02.2014р. перед початком зміни з 15.00 до 22.00, о 14.45 хв. був виявлений в нетверезому стані; до роботи не був допущений, висновком ПНД у [PERSON] виявлена гостра інтоксикація алкоголем; начальником цеху (а.с. 25-26; 95-96). Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. З пояснень [PERSON] вбачаться, що після проходження огляду в ОКЗ "Криворізький психоневрологічний диспансер" він до роботи не допущений (а.с. 36-37). У подальшому, а саме 03 березня 2014 року підприємство відповідача за вих. № 05-780 направило в профспілковий комітет подання про розірвання трудового договору з [PERSON] по ст. 40 КЗпП п. 4 (а.с. 93, 126). Відповідно до протоколу №6 від 19.03.2014 відбулося засідання профкому з участю [PERSON], рішенням якого було відмовити адміністрації ПАТ "АМКР" у наданні згоди на розірвання трудового договору з підручним сталевара електропечі [PERSON] по п. 4 ст. 40 КЗпП України з посиланням на те, що у [PERSON] 22.02.2014г. встановлено вміст алкоголю: у видихуваному повітрі 0,49 проміле в 15.44 і через годину 46 хвилин в крові 0,4 проміле, що є допустимим для допуску до роботи (а.с.10-14, 17-18, 41-45, 86-91). Відповідно до наказу директора департаменту з персоналу № 306/л від 27.03.2014 року "Про звільнення з підприємства за порушення трудової дисципліни" [PERSON] звільнено 27 березня 2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. /а.с. 8, 15, 85/. У наказі № 306/л про звільнення відображено, що Позивача звільнено без згоди профспілкового комітету, т.я. адміністрація вважає, що відмова є необґрунтованою, та такою що не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Крім того, в наказі значиться, що при звільненні враховано те, що [PERSON] раніше, а саме у січні 2014 року притягувався до дисциплінарної відповідальності за появу на території в нетверезому стані (а.с. 8, 15, 85). З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] наказом № 18/л від 03.01.2014 року був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за появу в нетверезому стані на території підприємства без завдання адміністрації підприємства в неробочий час (під час відпустки), а саме - оголошено догану (а.с. 92). Вирішуючи трудовий спір, який виник між сторонами у справі, суд, враховуючи вищевикладені фактичні обставини та наявні докази, предмет позову, виходить з наступних норм чинного законодавства. Щодо вимог про визнання розпорядження по ФСЛЦ ПАТ "АМКР" № 1025 від 24.02.2014 р. "Про недопущення до роботи" незаконним, зобов'язання відповідача скасувати це Розпорядження та стягнення з ПАТ "АМКР" на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 235 грн. 20 коп. як середнього заробітку за час вимушеного прогулу 22 лютого 2014 р. у зв'язку з безпідставним відстороненням від роботи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України на працівника покладено обов'язок виконувати роботу, визначену угодою між ним та власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку. Згідно з ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника, або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Правила внутрішнього трудового розпорядку зобов'язують працівників підприємства утримувати своє робоче місце, обладнання та устаткування у порядку та чистоті. В силу ст. 46 КЗпП відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. В судовому засіданні встановлено, що робоча зміна позивача 22 лютого 2014 року розпочиналася о 15год.00хв., у зв'язку з чим позивач завчасно прибув на підприємство для того щоб переодягнутись у робочу форму, та вчасно стати до роботи. Однак, у зв'язку з підозрою на стан сп'яніння [PERSON] не був допущений до роботи до початку зміни. При цьому, чинним КЗпП України не передбачено процедуру не допуску на робоче місце, однак суд, виходячи з аналогії закону та права (ч. 8 ст. 8 ЦПК України), вважає, що правовідносини щодо не допуску на роботу у зв'язку з підозрою на стан сп'яніння, можуть бути врегульовані ст. 46 КЗпП України. З огляду на те, що [PERSON] працював на посаді підручного сталевара електропечі ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг", законом не передбачено інструкції на виявлення у підручних сталеварів стану алкогольного сп`яніння, тому виходячи з аналогії права, суд керується "Інструкцію про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції" затвердженої Спільним Наказом МВС України та МОЗ України №400/666 від 09.09.2009р. На час розгляду справи в суді Акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 605 від 22 лютого 2014, виданий ОКЗ "Криворізький психоневрологічний диспансер" є дійсним та його не скасовано у встановленому законом порядку. Таким чином, оскільки щодо [PERSON] виникла підозра у перебуванні в стані алкогольного сп'яніння, а в подальшому у [PERSON] встановлено діагноз "гостра інтоксикація алкоголем" з урахуванням ст. 13, 14 Закону України "Про охорону праці", ст. 139 КЗпП, суд приходить до висновку, що позивач був правомірно недопущений до роботи 22 лютого 2014 року з 15год.00хв. до 22год.00хв. У зв'язку з викладеним, позовні вимоги в частині визнання розпорядження № 1025 від 24.02.2014 року незаконним, його скасування та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 22.02.204року є безпідставними та не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визнання Наказу № 306/Л від 27 березня 2014 р. по ПАТ "АМКР" "Про звільнення з підприємства за порушення трудової дисципліни" незаконним, зобов'язання відповідача скасувати цей наказ, поновлення на роботі [PERSON] у якості підручного сталевара електропечі (другого) по 5-му розряду, виробничі дільниці, виплавка електросталі в електропечі ДСП-25 т., ДСП-12 т. у ПАТ "АМКР" з 28 березня 2014 року, стягнення з ПАТ "АМКР" на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 березня 2014 року до дня поновлення на роботі у зв'язку з незаконним звільненням, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами право на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суд з'ясовує поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визначаються такі причини, що виключають вину працівника. Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 статті 40 КЗпП може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). В пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення,чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу) (пункт 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів"). Як встановлено судом, [PERSON] прибув до роботи 22.02.2014р., однак о 14год.45хв. був недопущений до роботи у зв'язку з тим, що в нього виявлені ознаки алкогольного сп'яніння, та адміністрацією підприємства о 16 год.00хв. був направлений на медичне освідування до ОКЗ "Криворізькій психоневрологічний диспансер м. Кривого Рогу". В медичній установі позивач перебував певний проміжок часу, протягом якого здійснювався його огляд, проводились дослідження. У подальшому, повернувшись на підприємство, позивача до роботи не допустили, що вбачається з пояснень [PERSON], долученими до матеріалів справи (а.с. 13, 48-49, 36, 106-107). В табелі обліку робочого часу за лютий 2014 року вбачається, що " 22" числа лютого місяця 2014 року [PERSON] відображено прогул (а.с. 108). Таким чином, відсутність позивача на робочому місці 22 лютого 2014 року у зміні з 15:00год. до 22год.00хв. пов'язана з тим, що [PERSON] не було допущено до роботи, та адміністрацією підприємства направлено на медичний огляд до медичної установи, після якого [PERSON] за усним розпорядженням майстра до роботи позивача так і не допустили. При цьому, суд вважає що звільнення [PERSON] відбулося з порушенням ст. 43 КЗПП України, а саме без згоди профспілкового комітету, членом якого є позивач. Та обставина, що [PERSON] є членом профспілки не заперечується та визнається сторонами у справі, третьою особою, та відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню. Так, згідно з ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Аналіз наведених норм діючого законодавства свідчить про те, що питання про надання згоди або відмови у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом профспілки, належить до виключної компетенції первинної профспілкової організації і підлягає самостійному вирішенню, з урахуванням мети створення профспілки - здійснення захисту трудових прав і інтересів членів профспілки. Згода профспілкового комітету на звільнення працівника - це колегіальне рішення профспілкового комітету підприємства, установи, організації, винесене на прохання власника або уповноваженого ним органу, в якій виражено волю профспілкового комітету щодо звільнення з роботи працівника за однією з передбачених законом підстав. Щодо прийнятого рішення, то у відповідності до статті 38 наведеного Закону профспілкова організація приймає його самостійно, на власний розсуд і не зобов'язана надавати згоди на розірвання трудового договору навіть при обґрунтованому поданні про звільнення. Єдиною законодавчо встановленою вимогою є наявність обґрунтування рішення профкому про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником за ініціативи роботодавця. Роботодавцю надається право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (ч. 6 ст. 39 Закону "Про профспілки, їх права та гарантії діяльності") тільки у випадку відсутності обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення. Наявність обґрунтування, що має недоліки, які стосуються його всесторонності, повноти, відповідності чи невідповідності фактичним обставинам не дає підстав для висновку про відсутність обґрунтування. Таким чином, власник або уповноважений орган може звільнити працівника лише при відсутності обґрунтування, а незгода з мотивами відмови у згоді на звільнення не надає власнику права на звільнення працівника без згоди профспілкового органу. Як вбачається із з протоколу №6 від 19 березня 2014 року засідання первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки виробництва і фінансів ПАТ "АМКР", за участі позивача, первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів ПАТ "АМКР", вирішила відмовити у наданні згоди на звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України з посиланням на обставини скоєння вчиненого проступку. Члени профкому дійшли висновку, що з урахуванням критеріїв оцінки ступеню алкогольного сп'яніння відсутнє поняття "гостра алкогольна інтоксикація" при показниках 0,4 проміле, оскільки алкогольна інтоксикація має місце при 3,0-3.5 проміле, та важка алкогольна інтоксикація - понад 3,5 проміле, та легке алкогольне сп'яніння - від 0,5-1,5 проміле, а наявність алкоголю в крові менш ніж 0,5 проміле не оцінюється по ступеню алкогольного сп'яніння. Крім того профком зазначив, що адміністрація просить дати згоди на звільнення не за п. 7 ст. 40 КЗпП України, а за п. 4 ст. 40 КЗПП України, однак профком не згоден з тим, що прогул [PERSON] здійснив без поважних причин, оскільки він прибув на роботу своєчасно, та не за своїм бажанням був відсторонений від роботи розпорядчим документом структурного підрозділу, якому зобов'язаний підкорюватись. У зв'язку з чим відсутність [PERSON] на робочому місці 22.02.2014року є поважною (а.с. 12 зворот). Вирішуючи спір, суд не може погодитись з доводами представника відповідача про те, що рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованим, оскільки дане рішення викладене з обґрунтуванням мотивів та причин відмови у наданні згоди на звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поряд з цим, суд відхиляє доводи позивача про те, що звільнення проведено з порушенням строку для застосування дисциплінарного стягнення, визначеного ст. 148 ч. 1 КЗпП України, а саме більш ніж через місяць, виходячи з наступного. Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян (затв. наказом МОЗ України від 13.11.2001 р. N 455) тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності, а видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період часу 07 березня 2014 року по 13 березня 2014 року включно перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листком серії [NUMBER] та табелем обліку робочого часу за березень (а.с. 35, 138, 39, 120). Оскільки, період перебування позивача на лікарняному не враховується у строк для застосування дисциплінарного стягнення, звільнення відбулося з дотриманням встановлених ч. 1 ст. 148 КЗпП України строків. Враховуючи ті обставини, що профспілковий орган, який діє на підприємстві, вмотивованою відмовою не дав згоди на звільнення позивача, а відповідач незважаючи на це звільнив його, суд приходить до висновку, що підстави для звільнення [PERSON] з роботи відсутні, що тягне поновлення працівника на роботі. У зв'язку з цим наказ № 306/Л від 27 березня 2014 року про звільнення [PERSON] з роботи за порушення трудової дисципліни за п.4 ст.40 КЗпП України має бути визнаний незаконним та скасованим, а позивач [PERSON] поновлений на посаді підручного сталевара електропечі (другого) ФСЛЦ ЛКП Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" з 28 березня 2014 року. Згідно з ст.. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Враховуючи наведене, суд приймає рішення про виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 березня 2014 року по 15 січня 2015 року включно. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100(далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося 04 лютого 2013 року, суд вважає, що середня заробітна плата Позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за грудень 2012 року та січень 2013 року. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів справи позивач працював позмінно по 7, 8 та 9 годин кожна, із одним або двома вихідними (а.с. 38, 39; 108, 109). При цьому норма тривалості робочого часу позивача не може перевищувати 40 годин на робочий тиждень. З наданих судові довідок щодо нарахування заробітної плати, табелів обліку робочого часу) встановлено, що середня заробітна плата позивача за січень-лютий 2014 року становить 5122,77 грн., у січні 2014 року позивач працював 184,00год., у лютому 2014 року - 167год. (а.с. 73-75;81-83). Середньогодинна заробітна плата складає 28,19 грн., згідно розрахунку: (5778,92+4296,68) : (184,00+167,00) = 28,19. Ураховуючи, що позивач працював в три зміни - по 7 год., по 8 год, та по 9 год., середня тривалість зміни становить 8 годин. Час вимушеного прогулу становить: 201 (кількість днів) * 8год. (середня тривалість зміни) = 1608 годин. Середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 18 березня 2014 року по 15 січня 2015 року включно (день ухвалення рішення) дорівнює 47275,20 = (28,19 грн.* 1608 год.). Враховуючи викладене з відповідача на користь позивача [PERSON] слід стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 47275,20грн.. Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з вимогами ст.. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у розмір 472,75коп. на рахунок державного бюджету. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial