Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. На обґрунтування своїх позовних зазначила, що у вересні 2016 року з оголошення в мережі Інтернет вона дізналася, що можливо придбати автомобіль ВАЗ 2170 «Priora» за ціною 125\~000 гривень в м.Камянське, вул.Галини Буланової в офісі товариства з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА». Для часткової оплати вартості автомобіля менеджером їй були надані рахунки з реквізитами для сплати комісії за організацію по Договору фінансового лізингу в розмірі 14 805 гривень 00 копійок, та авансового платежу у розмірі 48 645 гривень 00 копійок, які вона сплатила надавши квитанції щодо вчинення даних платежів. Також 10 жовтня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №0093, та повідомлено, що грошові кошти сплачені нею, будуть перераховані в рахунок оплати вартості автомобіля і вона найближчим часом його отримає. 28 жовтня 2016 року представником відповідача їй було надано ще три рахунки з реквізитами для оплати: відшкодування витрат на страхування предмету лізингу ОСЦПВВНТЗ у розмірі 1347 гривні 84 копійки; відшкодування витрат на реєстрацію предмету лізингу у розмірі 4706 гривень 07 копійок; відшкодування витрат на страхування предмету лізингу КАСКО у розмірі 9357 гривень 70 копійок, які позивачка також оплатила та надала представнику відповідача, після чого в цей же день їй було надано автомобіль марки ZAZ «Sens», але під час передачі автомобіля графік лізингових платежів їй надано не було, натомість повідомлено, що потрібно приїхати пізніше і підписати Додаток №3 - графік сплати лізингових платежів. 02 листопада 2016 року на відділення Нової почти прийшов лист на імя батька позивачки - [PERSON], але коли вона відкрила конверт, то в ньому знаходився Додаток №3 - графік погашення лізингових платежів, підписаний невідомою їй особою вії її імені. Згідно Додатку №3 щомісячний платіж за договором фінансового лізингу становив 150,28 доларів США, у звязку з чим її адвокат [PERSON] звернувся до Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України з заявою щодо проведення почеркознавчого дослідження, а за результатами висновку експерта [PERSON] «підпис у графі «Лізингоодержувач» Додатку №3 до договору фінансового лізингу №0093 від 10 жовтня 2016 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON]В.», у звязку з чим позивачка вважає, що даний договір є недійсним. Крім того, позивачка посилається на те, що укладений між нею та відповідачем договір лізингу містить елементи різних договорів (змішаний), а саме договір фінансового лізингу та договір надання послуг. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити. Позивач надала суду письмові пояснення від 13 лютого 2017 року, згідно яких зазначила, що договір фінансового лізингу укладений між нею та відповідачем не відповідає вимогам ст.799 ЦК України, згідно якої повинен бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, в іншому випадку він тягне за собою недійсність договору відповідно до ст.220 ЦК України. В той же час зазначила, що згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідач ліцензії не має, а діє лише на підставі Розпорядження №1263 від 14 червня 2016 року Національної комісії що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про взяття на облік товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна». На підставі вказаного просила позов задовольнити. Представник позивачки адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених в позові. Пояснив суду, що відсутність нотаріального посвідчення договору вказує на його нікчемність, проте чинний ЦК України не забороняє визнавати недійсними нікчемні договори. Вважав, що є спеціальні підстави, визначені Законом України «Про захист прав споживачів» для визнання такого договору недійсним. Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, місце та час розгляду справи (а.с.40,41), в судове засідання повторно не зявився, причини неявки суду не повідомив, у звязку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 10 жовтня 2016 року між [PERSON] та товариством з обмеженню відповідальністю «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА» був укладений договір № 0093 фінансового лізингу (далі Договір), відповідно до п. 1.1 якого, предметом лізингу є транспортний засіб «ZAZ Lanos» (а.с.11-18), а позивачем на користь товариства з обмеженню відповідальністю «ЄВРОКАР Україна» були сплачені кошти згідно договору № 0093 в загальній сумі 78 861 гривня 61 копійка (а.с.22-23). Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою спірний договір є змішаним договором та містить в собі елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно з ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що спірний договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було та він укладений в простій письмовій формі. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В той же час відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (правова позиція Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15). Тому вказаний договір є нікчемним та визнанню недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено що відповідно до умов Договору, лізингодавець (Відповідач) прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу («ZAZ Lanos») у власність та передати його у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором. Згідно акту приймання передачі предмета лізингу від 28 жовтня 2016 року [PERSON] прийняла транспортний засіб моделі ZAZ «Sens» загальною вартістю 170 140 гривень (а.с.36). Судом встановлено, що в спірному договорі зазначений транспортний засіб моделі «ZAZ Lanos (пункт 1.1) вартістю 8103,45 доларів США, що в еквіваленті складає 211 500 гривень з ПДВ (пункт 8.2). Проте отримана позивачкою модель предмету лізингу суттєво відрізняється від того, що насправді було попередньо узгоджено сторонами під час переговорів, та під час укладання договору. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії було введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Відповідно до вимог ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Статтею19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Оскільки, договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору, то такий договір підлягає визнанню недійсним. Згідно ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Однак, як вбачається із п.1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг). Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу, наявне введення в оману стосовно його виду. Відповідачем створено враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності автомобіль за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 7% комісії за організацію угоди та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 30 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування. За цей час ціна може бути збільшена постачальником і тоді умови для лізингоодержувача є вкрай невигідними. Наведені обставини є істотними стосовно згоди потенційного лізингоодержувача на укладення договору, на умови якого в іншому випадку він би не погодився, та відповідно до п. 2 ч. 1, п.п. 1,3 ч. 2, п.п. 1,2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Частиною 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»,ст. 807 ЦК України та є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. У договорі фінансового лізингу від 10 жовтня 2016 року зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 80 % від сплаченої суми авансового платежу, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено. Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним договором передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Отримання відповідачем від позивача коштів за договором, який є недійсним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.26, ч.1 ст.27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст.3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Окрім того, згідно правових висновків Верховного Суду України №6-3020цс15 від 11 травня 2016 року, №6-65цс16 від 11 травня 2016 року та №6-330цс16 від 08 червня 2016 року, підтверджується позиція щодо того, що ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Отже, висновок суду про наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів" відповідає зазначеним нормам матеріального права. Враховуючи вищезазначене, встановивши несправедливі умови договору фінансового лізингу, що характеризуються істотним дисбалансом прав та обовязків сторін на користь відповідача, позовні вимоги про визнання договору недійсним підлягають задоволенню. На підставі\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому задоволенню також підлягають вимоги про стягнення з відповідача сплачених позивачкою платежів на виконання недійсного договору фінансового лізингу. Крім того, у звязку із задоволенням позову відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати позивача по сплаті судового збору при зверненні з позовом до суду, оскільки відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживача» позивачка звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved