Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач в листопаді 2019 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив зобов`язати ПАТ «Запоріжгаз» встановити індивідуальний лічильник газу за адресою: [ADDRESS] , за рахунок власних коштів та зобов`язати ПАТ «Запоріжгаз», ТОВ «Запоріжгаз збут» здійснити перерахунок боргу за спожитий газ. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . З 01 лютого 2008 року по теперішній час, він разом зі своєю дружиною постійно проживає за містом Запоріжжя, у дачному будинку, який розташований в [ADDRESS] . За фактичною адресою проживання він сплачує комунальні послуги, , а за місцем реєстрації в квартирі ніхто не проживає. З 2008 по 2017 рік, за адресою [ADDRESS] за спожитий газ він сплачував за нормою 4,4 м3 за одну особу, а за двох -8,8 м3, але фактично його не споживали. 31 квітня 2017 року, у будинку за адресою [ADDRESS] примусово встановлений загальнобудинковий лічильник газу без згоди самих власників квартир. З травня 2017 року, йому почали надходити великі рахунки за спожитий газ , який він не використовує оскільки проживає за іншою адресою.Станом на жовтень 2019 року борг за спожитий газ складає 4425 грн. 20 коп.. 24.10.2017 його дружина звернулась до ТОВ «Запоріжгаз збут» з проханням відключити газопостачання чи встановити індивідуальний лічильник газу, але отримала відмову та вимогу про оплату боргу. У 2017 році, він та дружина звернулись до ПАТ «Запоріжгаз» з проханням встановити індивідуальний лічильник, оскільки вони не проживають за місцем реєстрації, щоб вони не сплачували за сусідів або відключили газопостачання в квартирі. Відповідачем відмовлено у проханні, оскільки у будинку встановлений загальний лічильник газу. В період 2018 - 2019 років, він та його дружина багато разів зверталась з листами встановити індивідуальний лічильник та здійснити перерахунок до всіх органів, але отримували відмову. Вважає відмову у встановленні індивідуального лічильника та перерахуванні боргу незаконною, що не грунтується на нормах чинного законодавства України, а тому звернувся до суду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Гнатик Г.В. від 11 листопада 2019 року провадження по справі відкрито. Відповідач АТ «Запоріжгаз» 04.12.2019 року надало відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просило відмовити, зазначило, що АТ «Запоріжгаз» не порушено норм чинного законодавства, зокрема щодо встановлення лічильників газу, що передбачено ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI від 16.06.2011 р., не порушено умови Типового договору розподілу природного газу, укладеного ним з позивачем, а отже відсутні підстави щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача. Вважає, що посилання позивача на постанову Великої палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 214/2435/17, провадження № 14-347цс18, не може бути враховано судом при розгляді даної справи, оскільки у вказаній постанові досліджувались правовідносини, що виникли між ПАТ «Криворіжгаз» та споживачами з приводу встановлення лічильників на квартири за відсутності загальнобудинкового вузла обліку газу. У даній справі споживачі відмовились від встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу, та у подальшому звернулись із заявами до ПАТ «Криворіжгаз» про встановлення індивідуальних лічильників газу, на що отримали відмову. Саме дана відмова і була предметом дослідження Великої палати Верховного Суду. У даному ж випадку будинок позивача станом на час виникнення спірних відносин вже обладнаний загальнобудинковим вузлом обліку газу. Таким чином, правовідносини, що виникли у даній справі, та у справі, що розглядалась Великою палатою Верховного Суду, не є тотожними, а тому підстави для застосування відповідних висновків Великої палати Верховного Суду у даній справі відсутні. Також відповідач зазначив, що в силу вимог Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" визначено термін встановлення лічильників газу для категорії населення, до якої відносяться позивачі, - до 01.01.2021р. В цей же час, до суду із даним позовом позивач звернувся до настання цієї дати, що свідчить про їх передчастність. 10.12.2019 ТОВ «Запоріжгаз збут» надало відзив на позов, в якому з тих підстав, що ТОВ «Запоріжгаз збут» , як постачальник природного газу не забезпечує облік природного газу, а лише здійснює розрахунок оплати вартості послуг з газопостачання, а нарахування плати за газопостачання із застосуванням загальнобудинокового візла обліку газу є правомірним, в задоволенні позовних вимог просило відмовити. 03.01.2020 року позивач надав уточнену позовну заяву, в якому посилаючись на відсутність між ним та АТ «Запоріжгаз» договірних правовідносин, а також обов`язок АТ «Запоріжгаз» встановити йому індивідуальний лічильник газу, оскільки в структуру тарифу з 2011 року по 2017 рік було включено вартість витрат на встановлення індивідуальних лічильників газу, просив суд зобов`язати Акціонерне товариство оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» здійснити перерахунок боргу за період з 01.01.2017 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Акціонерне товариство оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» встановити індивідуальний лічильник газу за адресою: [ADDRESS] , за рахунок власних коштів , після перерахування боргу за неспожитий природний газ та після укладання [PERSON] з АТ «Запоріжгаз» договору -приєднання до умов договору розподілу природного газу. АТ «Запоріжгаз» надало пояснення по справі, в яких з мотивів викладених у відзиві в задоволенні уточнених позовних вимог просило відмовити. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Жукової О.Є. від 18 червня 2020 року справу прийнято до провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2021 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом учасників справи. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. У вступному слові представники відповідачів АТ «Запоріжгаз» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» в задоволенні позовних вимог просили відмовити з підстав викладених у відзивах. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази , приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . ПАТ «ЗАПОРІЖГАЗ» було розроблено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «ЗАПОРІЖГАЗ» на 2016 - 2025 роки, який було подано до НКРЕКП на затвердження.Постановою НКРЕКП від 24.03.2016 № 393 (зі змінами) затверджено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «ЗАПОРІЖГАЗ» на 2016 - 2025 роки та джерела їх фінансування.1 розділ даного Плану становить Інвестиційна програма ПАТ «ЗАПОРІЖГАЗ» на 2016 рік, якою передбачено забезпечення населення лічильників газу. З урахуванням технічних та економічних чинників визначено заходи з забезпечення лічильниками у спосіб або встановлення індивідуальних або загальнобудинкових лічильників. Відповідно до цієї Інвестиційної програми передбачено встановлення єдиного будинкового вузла обліку (загальнобудинкового лічильника) для забезпечення споживачів категорії населення, незабезпечених лічильниками, що мешкають в багатоквартирному будинку [ADDRESS] . На виконання вищенаведеної Інвестиційної програми відповідно до приймання комерційного вузла обліку газу в експлуатацію від 27.10.2016 р. за адресою: [ADDRESS] , було встановлено загальнобудинковий лічильник та здійснюється нарахування за спожитий природний газ за загальнобудинковим лічильником. [PERSON] неодноразово звертався до АТ «Запоріжгаз» з вимогою встановити індивідуальний лічильник в квартирі. Також, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] відповідно до особового рахунку [NUMBER] , персональний ЕІС-код №56XM14A30921181A у період з 2015 року по березень 2019 року здійснювалася часткова оплата за спожитий газ, зокрема, здійснювалося нарахування субсидії. Станом на березень 2019 року утворилася заборгованість в розмірі 4280,87 гривень. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При розгляді цієї справи підлягають врахуванню наступні правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року (справа № 577/2505/17-ц, провадження № 61-16086св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року (справа № 573/1695/16-ц, провадження № 61-22968св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року (справа № 263/6044/18, провадження № 61-48859св18). Згідно з частиною першою статті 5 Закону України "Про захист прав споживачів" держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Як зазначено в преамбулі Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до статті 1 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Як наведено у статті 3 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першої статті 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи. Зокрема, перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Як зазначено у частині першій статті 30 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Акціонерне товариство оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» є Оператором ГРМ. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу". Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з положеннями статті 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 01 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 01 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту "а" пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 21 грудня 2017 року N 2260-VIII). Встановлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: "споживач" - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України "Про ринок природного газу" та Кодексі газорозподільних систем. Матеріали справи свідчать про те, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки протягом 2015-2019 року здійснював часткову оплату спожитого ним природного газу на підставі наданих йому з боку його постачальника ТОВ «ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ» відповідних рахунків за послуги з газопостачання, споживання, тобто доводи [PERSON] щодо відсутності між ним та Оператором ГРМ договірних правовідносин не ґрунтуються на вимогах закону. Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору Оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 березня 2017 року N 379 встановлено тарифи на послуги розподілу природного газу для Публічного акціонерного товариства "Запоріжгаз". Згідно з додатком до вказаної постанови в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню у розмірі 29 324,0грн. Тобто в тарифі на газ закладено встановлення квартирних лічильників газу, що передбачено Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу". Оскільки позивач частково сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі, безпосередньо індивідуальних, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01 січня 2021 року. Вимоги статті 6 вказаного Закону мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, до 01 січня 2021 року. Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права [PERSON] .. З урахуванням вимог статті 5 Закону України "Про захист прав споживачів", статті 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним. Задоволення вимог позивача буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об`єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. При вирішенні питання, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суди повинні керуватися частиною першою статті 3 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу", згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. При цьому, саме на відповідача АТ «Запоріжгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт, і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Вказане свідчить про те, що слід частково задовольнити вимоги позивача щодо зобов`язання АТ ОГС «Запоріжгаз» встановити у його квартирі індивідуальний лічильник газу за власний рахунок. Доводи відповідача щодо того, що на час ухвалення рішення Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" передбачено постачання природного газу за умови його комерційного обліку для населення, що проживає у квартирах, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, тільки з 01 січня 2021 року, є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 6 цього ж Закону встановлено прямий обов`язок суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01 січня 2021 року. Право позивача на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником встановлено законом, відтак відмова встановити індивідуальний лічильник газу суперечить вимогам законодавства, порушує права споживача, волевиявлення якого на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути обмежене. Щодо решти позовних вимог ,суд вважає, що вони не підлягають задоволенню , оскільки згідно з частиною 3 статті 18 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу". Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу X Кодексу газорозподільних систем побутові споживачі у разі відсутності лічильника газу споживають природний газ за нормами споживання, встановленими законодавством, до термінів, передбачених Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу", та з урахуванням вимог цього Кодексу. Визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу за об`єктом побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника газу з урахуванням вимог Кодексу та договору (глава 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем). Пунктом 5.4 глави 5 розділу IX Кодексу газорозподільних систем (в редакції, чинній на момент виникнення спору) визначено, що за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ. У разі наявності вузлу обліку газу, встановленого для ведення такого обліку в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків або гуртожитків, визначення об`єму спожитого природного газу мешканцями зазначених об`єктів здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року N 620. Пунктом 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року N 620, передбачено, що можливість об`єднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу визначається схемою газопостачання. Рішення про необхідність об`єднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи. Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем. Встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі, витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку. Власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства. У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок). З огляду на те, що визначення об`єму спожитого природного газу за нормами споживання та його перерахунок можливо здійснити тільки після встановлення індивідуального лічильника газу, вимога [PERSON] в частині зобов`язати Акціонерне товариство оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» здійснити перерахунок боргу за період з 01.01.2017 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] , є безпідставною, оскільки нарахування позивачу за відсутності індивідуального приладу обліку провадились відповідно до вимог закону. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам, стягнувши з Акціонерного товариства оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь держави судовий збір 768,40 гривень.

Outcome: partial