Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», Комунарського ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у якому зазначила, що 05.01.2007 р. заповнила у ПАТ КБ «ПриватБанк» анкету на отримання споживчого кредиту на загальну суму 6709,12 грн. строком на 1 рік. У звязку з сімейними обставинами кредитні кошти своєчасно не повернула. У травні 2017 р. дізналася, що все її майно арештовано органами ДВС на підставі виконавчого напису, який вчинено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 05.11.2015 р. про стягнення з позивачки суми боргу за кредитним договором у розмірі 85090,76 грн. Вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням діючого законодавства, зокрема ст. ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат", постанови КМУ від 29.06.1999 р. № 1172, Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, оскільки нотаріусом не враховано, що заборгованість позивача перед банком не є безспірною, а також стягувачем пропущено загальний строк давності у 3 роки. Просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" проти позову заперечив, вважає, що виконавчий напис вчинено у відповідності до вимог законодавства, оскільки заборгованість є безспірною. Пропозицію суду щодо надання письмових доказів, зокрема оригіналу кредитного договору, а також інших документів, що підтверджують існування заборгованості та її безспірність, відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» проігнорував, відповідних документів не надав. Відповідач Комунарський ВДВС м. Запоріжжя надіслав заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності його представиника. 3-тя особа приватний нотаріус [PERSON] надіслала суду заперечення на позов, в яких наводить власне тлумачення поняття «безспірна заборгованість», яке обгрунтовано, на її думку, поточною судовою практикою і висновками фахівців Інституту держави і права ім. В.М.Корецького. Письмових доказів, які б відповідали вимогам ст. ст. 59, 60 ЦПК України, зокрема оригіналу або засвідченої копії кредитного договору, розрахунку заборгованості, доказів того, що боржник визнав цю заборгованість, тобто був обізнаний з її розміром, суду не надала. В судове засідання, призначене на 16.11.2017 р., представники відповідачів і 3-тя особа не з'явилися, у звязку з чим на підставі ст. 169 ЦПК України суд ухвалює рішення за наявними у справі доказами і матеріалами. Дослідивши надані докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом установлено, що 05.01.2007 р. позивачка [PERSON] уклала з КБ "ПриватБанк" кредитний договір, за умовами якого отримала кредит на споживчі цілі в сумі 6709,12 грн. строком на 1 рік. 05.11.2015 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис за № 6094 про стягнення з позивачки на користь банку 85090,76 грн. заборгованості за кредитним договором. 30.09.2016 р. державним виконавцем Комунарського ДВС м. Запоріжжя на підставі виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № 52431754 та накладено арешт на майно боржника. Проте з наданих сторонами доказів вбачається, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 85090,76 грн. не є безспірною. Документами, які можуть підтверджувати наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені у відповідності до норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарської операції, є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Постановою Пленуму Верховного Суду України вiд 31.01.1992 р. № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотарiальнi дiї або вiдмову у їх вчиненi» у п. 13 роз'яснено, що вiдповiдно до ст. ст. 34, 36, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаpiycoм лише за умови, що наявнiсть безспiрної заборгованостi або іншої вiдповiдальностi боржника перед стягувачем пiдтверджується документами, передбаченими спецiальним нормативним актами з цього приводу, i що з дня виникнення права вимоги минуло не бiльше трьох pоків, а у випадках, коли законом встановлено iнший строк давностi, не минув цей строк. Основними умовами вчинення нотаpiycoм виконавчого напису є подання документiв, якi встановлюють заборгованiсть боржника перед кредитором, пiдтверджують безспiрнiсть вимоги та подачi вимоги в межах строку позовної давностi у три роки та у межах рiчного строку щодо вимоги про стягнення неустойки. Ознакою безспiрностi вимоги є вiдсутнiсть заперечень боржника щодо заборгованостi та її розрахунку, а також вiдсутностi будь-яких суперечностей у поданих документах. На пiдтвердження безспiрностi заборгованостi нотаpiycy мають бути поданi документи, що свiдчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотapiyc повинен упевнитися в розумiннi боржником пред'явлених до нього вимог i визнання їх. Документом, що пiдтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з пiдписом боржника про його отримання. Відповідачем не надано суду доказів безспірності заборгованості позивача на дату вчиненнявиконавчого напису, а також будь-яких інших письмових доказів, які підтверджують безспірність заборгованості відповідно до норм статті 88 Закону України "Про нотаріат", пункту 284 Інструкції та підпункту "б" частини 2 пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 року №1172. Крім того, вiдповiдно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотapiyc вчиняє виконавчi написи, якщо поданi документи пiдтверджують безспiрнiсть заборгованостi або iншої вiдповiдальностi боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не бiльше трьох років, а у вiдносинах мiж пiдприсмствами, установами та органiзацiями - не бiльmе одного року. Відповідач ПАТ КБ "ПриватБанк" в порушення вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України не надав суду доказів надіслання боржникові будь-яких письмових вимог про повернення кредиту. Строк дії кредитного договору становить 1 рік, тобто право на стягнення заборгованості виникло у кредитора ще 05.01.2008 р., проте банк цим правом не скористався. До нотаріуса банк звернувся лише у листопаді 2015 р., тобто через 7 років і 10 місяців після того, як виникло право вимоги, що значно перевищує 3-річний строк, встановлений законом. Вiдповiдно до п. 3.1 Порядку вчинення нотарiальних дiй, нотаpiyc вчиняє виконавчi написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не бiльше трьох років. Згiдно зi ст. 256, ч. 4 ст. 257 ЦК України позовна давнiсть це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивiльного права або iнтepecy. У вiдповiдностi до ст. ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давнiсть встановлюється тривалiстю у три роки. Позовна давнiсть в один piк застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пенi). Вiдповiдно до п. 7 ч. 13 cт. 11 Закону України «Про захист прав споживачiв» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давностi якого минув. У п. 31 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ № 5 вiд 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачш», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давностi якого минув. Оскiльки зi спливом cтpоків позовної давностi до основної вимоги вважається, що позовна давнiсть спливла i до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачiв» застосовується до всіх вимог банку. Згідно ст. 10 та ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обгрунтованими, і виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню. На підставі ст. 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 15,16 ЦК України, суд

Outcome: approved