Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи їх тим, що відповідач в порушення умови кредитного договору № 003-10974-231207 від 23.12.2007 р., укладеного між сторонами, допустив заборгованість за кредитом, яка станом на 22.10.2013 року становить 1230,00 грн., яка складається з тіла кредиту - 30,00 грн., прострочене тіло кредиту - 0,00 грн., заборгованість за відсотками - 0,00 грн., заборгованість за комісіями - 1200,00 грн. Оскільки відповідач порушує взяті на себе вказаним договором зобов'язання й не повертає заборгованість добровільно, позивач просить стягнути з нього заборгованість та судові витрати у справі на його користь. Представник позивача в судове засідання не з'явився, згідно прохальної частини позовної заяви просить розглянути справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та застосування строку позовної давності до позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 23.12.2007 року між позивачем та відповідачем укладений договір № 003-10974-231207 (далі - Договір) на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, згідно п.1.3 договору на день укладення Банк встановлює ліміт Кредитної лінії на Рахунку в сумі 1000,00 грн. (а.с. 5) У відповідності до Договору держатель картки зобов'язаний щомісяця в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній звітний місяць, а також здійснювати погашення в повному обсязі заборгованості за Овердрафтом, яка виникла за попередній звітній місяць, сплачувати всю суму процентів, нарахованих за користування кредитною лінією та/або Овердрафтом за попередній звітній місяць, та всю суму пені, яка нарахована за попередній звітний місяць у разі порушення строків сплати заборгованості за Кредитною лінією та/або Овердрафтом та процентів за користування Кредитною лінією та/або Овердрафтом. Згідно п. 5.3 Договору сторони домовилася, що всі інші умови цього Договору, зокрема, перелік Операцій, що здійснюється Банком за Рахунком, права та обов'язки Сторін, перелік та вартість послуг, які надаються Банком при здійсненні розрахунково-касового обслуговування Рахунку, відповідальність Сторін, строки проведення переказів коштів з Рахунку, інші умови розірвання Договору тощо, визначаються умовами Платіжної системи, Правилами, Тарифами, а також, нормами чинного законодавства України. Пунктом 3.8 Договору визначено, що при надходженні на Рахунок коштів та наявності непогашеної кредитної заборгованості по Рахунку, вони направляються на погашення заборгованості Держателя в наступній черговості: (1) по погашенню плати за прострочену заборгованість, (2) по сплаті прострочених процентів, які нараховані за користування Кредитною лінією та/або Овердрафтом, (3) по погашенню простроченої заборгованості за Кредитною лінією, (4) по сплаті поточних процентів, нарахованих за користування Кредитною лінією та/або Овердрафтом, (5) по погашенню поточної заборгованості за Кредитною лінією, (6) по сплаті комісій за розрахунково-касове обслуговування, яке здійснюється Банком за Рахунком відповідно до умов, що передбачені правилами, Тарифами та цим Договором, (7) решта коштів зараховується на рахунок. При цьому в першу чергу погашається прострочена заборгованість за цим Договором, а потім поточна. Згідно розрахунку, наданого позивачем, відповідач в період з 29.12.2007 року по 08.01.2008 року зняла з карткового рахунку 1000,00 грн. За період з 14.01.2008 року по 16.10.2009 року включно позивач сплатила 1920,00 грн. (а.с. 12). Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем на суму 1230,00 грн. знайшов своє підтвердження в процесі судового розгляду, однак у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з тим, що строк позовної давності у даних правовідносинах сплинув, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином та у строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону "Про захист прав споживачів" споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Офіційне тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1 Закону "Про захист прав споживачів" надане в Рішенні Конституційного Суду № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється вимагати повернення кредиту строк давності якого минув. Вказане узгоджується з викладеним у ч. 31 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до якої, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обов'язок доказування і подання доказів відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України покладається на сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Згідно норм ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Строк дії Договору не визначений, згідно п. 5.2 ч. 5 Договору цей Договір набуває чинності з дати його укладання Сторонами та діє до повного виконання Сторонами зобов'язань за цим Договором. Відповідно до п. 1.5 Договору кошти Кредитної лінії та власні кошти Держателя використовуються для розрахунків за товари чи послуг, що придбаваються Держателем у суб'єктів господарювання, та зняття готівки, виконання Держателем своїх зобов'язань перед Банком за цим Договором, та вчинення інших операцій, які не заборонені діючим законодавством. (а.с. 5). У Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Верховний Суд України у свої постанові від 20.11.2013 року по справі №6-126 цс 13 вказав на наступне. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Відповідно до приписів ст. 360 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи той факт, що остання сплата відповідачем заборгованості по кредиту відбулася 16.10.2009 року, конкретний строк сплати кредиту в договорі сторонами не обумовлений і позивачем не надано суду будь-яких доказів, які підтверджують факт зміни строку позовної давності (додаткові умови, правила тощо), про порушене право на повернення кредиту позивач дізнався після 16.10.2009 року, а саме, 16.11.2009 року, враховуючи місячний пільговий період, визначений п. 3.6 ч. 3 Договору, згідно п. 1.5 ч. 1 Договору даний Договір є договором споживчого кредитування, загальний строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України, обраховується з 16.11.2009 року по 16.11.2012 року, а з позовною заявою позивач звернувся 04.12.2013 року. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивачем не заявлене клопотання про поновлення строку позовної давності з поважних причин, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню оскільки сплив строк позовної давності в межах якого позивач мав право звернутися до суду стосовно виконання відповідачем умов договору № 003-10974-231207 від 23.12.2007 року.

Outcome: dismissed