Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивачка у первісній позовній заяві просила суд надати їй дозвіл на вивезення малолітньої дитини [PERSON] за межі України в Республіку Польща з 01.05.2019 року по 20.08.2021 року, без згоди батька [PERSON] . У зміненій позовній заяві та в судовому засіданні разом із своїм представником позивачка просить надати їй дозвіл на вивезення малолітньої дочки з 01.11.2019 року по 20.08.2021 року. В обґрунтування своїх змінених позовних вимог позивачка та її представник покликаються на те, що 11.05.2013 року між сторонами було укладено шлюб, у якому [INFO] народилася їх дочка [PERSON] . Шлюб між ними розірвано 08.05.2018 року і з того часу дитина проживає з позивачкою. Позивачка, як вона стверджує, працевлаштована у Польщі в місті Лєгніца , у готелі Левицький , мешкає у орендованій двох кімнатній квартирі, тому фінансово та побутово забезпечена і зможе гідно забезпечити свою дитину, яку бажає вивезти у Польщу, з метою проведення з нею якнайбільше часу, оскільки дитина у даному віці потребує материнської любові, теплоти та турботи. У школі дитина, в силу свого віку, ще не навчається, тому позивачка на наступні два роки бажає щоб дитина проживала з нею за її місцем проживання - Республіка Польща, де вона її влаштує в дитячий садок, оздоровить на морі, підвищить її рівень світогляду та покаже багато цікавого у Європейській країні. Крім цього позивачка стверджує, що дочка вже одного разу їздила з нею у Польщу, за письмової згоди відповідача, і повернулася в Україну. Оскільки цього разу відповідач такої згоди їй не надає, вона вимушена, як вона стверджує, звертатися до суду з даним позовом, який разом із своїм представником просять задоволити в повному обсязі змінених позовних вимог. Ухвалою суду 20.03.2019 року про відкриття провадження у справі відповідачу надано строк для подання відзиву на даний позов та роз`яснено наслідки його неподання без поважних причин. Відповідач 22.05.2019 року подав письмовий відзив на даний позов, в якому позову [PERSON] не визнав, просить відмовити повністю у його задоволенні. В судовому засіданні, як і у вищезазначеному письмовому відзиві, відповідач та його представник в обґрунтування свого заперечення позову покликаються на те, що виїзд малолітньої дочки відповідача разом із позивачкою на такий тривалий час у Польщу негативно відобразиться на психоемоційному стані дитини, та їх з дочкою відносинах, оскільки відповідач, як батько, любить свою дочку, приділяє їй багато вільного часу та проводить його з нею, що приносить їм обом неабияке задоволення. Тривала розлука принесе холод у їх стосунки та погано вплине на психологію дитини, яка любить свого тата. Позивачка подала в суд 12.06.2019 року відповідь на відзив, у якому заперечує твердження відповідача, зазначені у його відзиві на позов, наголошує, що її позовні вимоги є обґрунтованими, підставними тому підлягають до задоволення. Представник третьої особи - відділу у справах дітей Заліщицької районної державної адміністрації Кондуб І.І. в судовому засіданні при вирішенні даного спору покладається на думку суду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, письмові відзив на позов та відповідь на відзив, суд вважає, що змінений позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного: Сторони уклали шлюб 11.05.2013 року, зареєструвавши його у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №462, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] від 11.05.2013 року. Судом встановлено на підставі свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 12.08.2014 року, що у сторін від даного шлюбу є малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області 08.05.2018 року. Позивачка у позовній заяві та в судовому засіданні зазначає, що дочка проживає разом з нею, однак допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що внучка проживає з нею, така як її дочка - позивачка по справі, проживає у Польщі. Свідок [PERSON] також пояснила, що дочка сторін по справі проживає з бабусею, вона, оскільки являється їх сусідкою, часто спілкується із [PERSON], любить гратися з нею, і вона чує як дитина часто говорить про те, що дуже хоче до своєї мами. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов та в судовому засіданні наголошує на тому, що хоче брати участь у вихованні своєї дочки, дуже любить її, як і вона його, тому заперечує проти її вивезення позивачкою за кордон, оскільки відстань і час зруйнує їх відносини. Той факт що у відповідача дуже хороші відносини з дочкою, що він багато вільного часу проводить з дитиною в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON] . Згідно ст.7 ч.7 Сімейного кодексу України (далі СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Контитуцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ст.150 ч.ч.2-4 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.20 Закону України "Про загальну середню освіту" учень (вихованець) - особа, яка навчається і виховується в одному із закладів загальної середньої освіти. Зарахування учнів до закладів загальної середньої освіти здійснюється, як правило, з 6 років. Статус учнів (вихованців) як учасників освітнього процесу у закладах загальної середньої освіти, їх права та обов`язки визначаються Законом України "Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Початкова освіта здобувається, як правило, з шести років. Діти, яким на початок навчального року виповнилося сім років, повинні розпочинати здобуття початкової освіти цього ж навчального року (ст.12 ч.4 Закону України "Про освіту"). Крім того, відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст.3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. У відповідності до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України". Вищевказаною постановою передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. У відповідності до ст.313 ч.3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст.4 ч.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Важливою підставою для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Вказана позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. (№628/1973/16-ц) Не зазначення даних відомостей, фактично позбавляє одного із батьків дітей можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми. Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. У постанові від 12.04.2017 р. у справі №6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Отже, виходячи з положень СК України, ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1995 р. №57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). Таким чином, зважаючи що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон - Республіку Польща, що знайшло своє повне ствердження в судовому засіданні, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, зокрема те, що 30.07.2020 року дитині сторін по справі - [PERSON] виповниться шість років і відповідно до ЗУ "Про освіту" та ЗУ "Про загальну середню освіту" початкова освіта здобувається, як правило, з шести років, виходячи насамперед з інтересів дитини, суд вважає за можливе частково задоволивши даний змінений позов надати право на виїзд [PERSON] у Республіку Польща з матір`ю [PERSON] без згоди батька [PERSON] одноразово, встановивши при цьому строк з моменту набрання рішенням законної сили до 30.07.2020 року. Суд вважає, що у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю. Вирішуючи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах. А, тому,

Outcome: dismissed