Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

До суду з позовом звернулася [PERSON] до Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Теребовлянська державна нотаріальна контора, у якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що вказаний житловий будинок є колгоспним двором, який складався із одного члена, головою якого була [PERSON]. Позивач є спадоємцем усього майна після смерті [PERSON] за законом. Прийняла спадщину в порядку передбаченому ст. 549 ЦК УРСР, фактично вступивши у володіння спадковим майном її донька [PERSON], однак не оформила право власності на спадкове майно. З метою оформлення спадщини позивач звернувся до Теребовлянської державної нотаріальної контори, однак, постановою нотаріуса позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім цього, виявились розбіжності у написанні прізвища [PERSON], зокрема у свідоцтві на право особистої власності на домоволодіння прізвище вказано "[PERSON]", а у свідоцтві про смерть [PERSON] вказано "[PERSON]". Враховуючи наведене, для реалізації своїх спадкових прав, позивач змушений звертатися до суду щоб визнати право власності на спадщину. Представник позивача [PERSON] в судове засідання до суду не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, зсилаючись на мотиви наведені у позовній заяві, про що надав до канцелярії суду письмову заяву. Представник відповідача Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечує проти його задоволення позову, про що надав до канцелярії суду письмову заяву. Представник третьої особи Теребовлянської державної нотаріальної контори в судове засідання до суду не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав до канцелярії суду письмову заяву. Справа розглянута відповідно до п. 2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають до задоволення Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 16.04.1962 року виконкомом Микулинецької селищної ради народних депутатів Тернопільської області Української РСР, на підставі рішення виконкому Микулинецької селищної Ради народних депутатів №136 від 12.04.1962 року домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] належить колгоспному двору, що складається з одного члена, головою якого є [PERSON]. Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності вказаного Закону (до 1 січня 2004 року), застосовуються норми, що діяли раніше. Так, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до підпункту а та б пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане Микулинецькою селищною ради Теребовлянського району Тернопільської області від 14.06.1988 року, актовий запис №35). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв'язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв'язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Таким чином, суд вважає доведеним, що при заповненні свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 16.04.1962 року виконкомом Микулинецької селищної ради народних депутатів Тернопільської області Української РСР, на підставі рішення виконкому Микулинецької селищної Ради народних депутатів №136 від 12.04.1962 року була допущена помилка, у звязку із чим прізвище голови колгоспного двору помилково зазначено " [PERSON]" замість "[PERSON]". Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON], 1936 року народження, виданого 23.02.1971 року, в графі мати вказано "[PERSON]". Позивач звернулася в Теребовлянську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] по закону. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.11.2016 року №2335/02-14 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, у [ADDRESS] так як було виявлено, розбіжності у написанні прізвища [PERSON], зокрема у свідоцтві на право особистої власності на домоволодіння прізвище вказано "[PERSON]", а у свідоцтві про смерть [PERSON] вказано "[PERSON]". У справах Теребовлянської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу за №414/2016 року після смерті [PERSON] за заявою дочки померлої [PERSON], інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. Пунктом 1 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР). При спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частині, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Змістом ч.1 ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачено дії, що свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON], померлої [INFO], відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами у [ADDRESS]. Як вбачається із матеріалів справи спадщину прийняла донька померлої - позивач [PERSON], яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Однак, у зв'язку з тим, що виявились розбіжності у написанні прізвища [PERSON], зокрема у свідоцтві на право особистої власності на домоволодіння прізвище вказано "[PERSON]", а у свідоцтві про смерть [PERSON] вказано "[PERSON]", нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що не порушують прав інших осіб та підлягають до задоволення у повному обсязі, а тому за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилось після смерті її матері [PERSON], померлої [INFO], на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами у [ADDRESS] На підставі наведеного,

Outcome: approved