Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Вінницький національний медичний університету ім. М.І. Пирогова звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення вартості навчання. Позовні вимоги, мотивовані тим, що [PERSON] 06.07.2009 року до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова подано заяву та документи передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів. Рішенням приймальної комісії від 08.08.2009 року згідно наказу від 08.08.2009 року № 248 [PERSON] було зараховано на денну форму навчання на медичний факультет № 1 за спеціальністю «Лікувальна справа» до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова. 01.09.2009 року між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря № 299 від 01.09.2009 року, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався, отримавши вищу освіту за держаним замовленням з присвоєнням йому кваліфікації «Лікаря» освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст», працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років. Відповідно до наказу від 24.06.2015 року № 243, студенту 6 курсу медичного факультету №1 ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом спеціаліста від 24.06.2015 року серії С15 № [NUMBER], та сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань Медицина від 19.05.2015 року № 669/2015, які засвідчують, що відповідач закінчив навчання у позивача. Позивач забезпечив відповідача місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов`язувався відпрацювати не менше трьох років. До початку розподілу студентів для проходження інтернатури з подальшим працевлаштуванням на місця державного замовлення, [PERSON] виявив бажання проходити інтернатуру з подальшим працевлаштуванням в один з лікувальних закладів м.Біла Церква, Київської області, про що відповідач зазначив в п.9 Облікової картки випускника ВНМУ ім. М.І. Пирогова. Враховуючи побажання [PERSON] , позивач після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відповідачем, забезпечив його місцем працевлаштування у державному секторі народного господарства, де він зобов`язувався відпрацювати не менше трьох років. З даною пропозицією відповідач погодився під розпис. Позивач взяті на себе зобов`язання передбачені Угодою виконав повністю. У зв`язку із вищевикладеним позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути із відповідача 121586,23 грн. з яких: 117044,12 грн. - вартість навчання, 3310,74 грн. - суму збитків від інфляції, 1231,37 грн. - 3% річних від простроченої суми, а також 1823,79 грн. судових витрат. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просить суд розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, у якому позов не визнає. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог та справу розглянути в його відсутності. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] 06.07.2009 року до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова подано заяву та документи передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів. Рішенням приймальної комісії від 08.08.2009 року згідно наказу від 08.08.2009 року № 248 [PERSON] було зараховано на денну форму навчання на медичний факультет № 1 за спеціальністю «Лікувальна справа» до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (а.с.10). 01.09.2009 року між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря № 299 від 01.09.2009 року, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався, отримавши вищу освіту за держаним замовленням з присвоєнням йому кваліфікації «Лікаря» освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст», працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років (а.с. 11). Згідно копії витягу з наказу № 243 від 24.06.2015 р. Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, студенту 6 курсу медичного факультету № 1 [PERSON] присвоєно кваліфікацію «Лікаря» з видачею диплома (а.с. 12). Згідно диплома спеціаліста С15 № [NUMBER] від 24 червня 2015 року, [PERSON] закінчив у 2015 році Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. (а.с. 14). Судом встановлено, що згідно картки працевлаштування випускника Вінницького національного медичного університету від 24.06.2015 року, [PERSON] дав свою згоду щодо направлення його на роботу до закладу охорони здоров`я ДОЗ Київської ОДА КЗ Сквирської районної ради «Сквирський центр первинної медико-санітарної допомоги», на посаду лікаря загальної практики-сімейний лікар (а.с. 17). Згідно листа-вимоги Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова № 01/10-2378 від 12.11.2018 року про відшкодування вартості навчання у зв`язку з невиконанням взятого на себе зобов`язання, закріпленого угодою про підготовку лікаря №299 відпрацювати не менше трьох років за місцем направлення, відповідачу запропоновано добровільно відшкодувати вартість навчання у розмірі 117044,12 грн., оскільки лікар загальної практики сімейної медицини Самгородоцької амбулаторії АЗПСМ [PERSON] звільнився із займаної посади з 21.06.2018 року за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, згідно наказу від 21.06.2018 №27к (а.с. 20). Відповідно до Довідки про вартість навчання, загальна сума вартості навчання [PERSON] , який згідно угоди від 01.09.2009 року № 299 «Про підготовку лікаря» навчався у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова з 01 вересня 2009 року по 30 червня 2015 року за рахунок коштів державного бюджету, загалом становить 117044,12 грн. (а.с. 19). Згідно розрахунку штрафних санкцій, інфляційних та 3 % річних за період з 24.11.2018 по 31.03.2019 року до суми заборгованості належать: 3310,74 грн. - суму збитків від інфляції, 1231,37 грн. - 3% річних від простроченої суми (а.с. 21). Відповідно до ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 95 Конституції України держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов`язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні. Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. Відповідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями статті 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Відповідно до ст. 52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року №342 та ст. 197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992. У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України №992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів. Відповідно до пунктів 4, 8 Постанови №992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Виходячи з вищевикладеного надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обов`язку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобов`язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п. 21 Порядку. Делеговане законодавство - система актів, прийнятих органами виконавчої влади (урядом, міністерствами, відомствами) на основі повноважень, наданих їм парламентом, з питань законодавчого регулювання. Між тим положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ та Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ не місять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п. 14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов`язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що Постанова №992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов`язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами №2984-ІІІ і №1060-ХІІ такого обов`язку не передбачено. На виконання цього ж прядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону №1060-ХІІ та Постанови №992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються з діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року №1556-VII вніс зміни у Закон України «Про освіту» №1060-ХІІ. Зокрема, ч. 2. ст. 52, якою визначався обов`язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов`язку відпрацювати за направленням. Окрім того, п. 12 Порядку хоча і зобов`язує керівників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснюють чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів I - II рівнів акредитації - до місця роботи, про те не вповноважує на стягнення коштів навчання. Тому, підстав задоволення позову на підставі нормативних актів суд не вбачає. Укладена між сторонами угода про підготовку лікаря підпадає під ознаки договору і домовленістю двох сторін, спрямовану на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, згідно ст. 626 ЦК України. За змістом укладеної угоди, Вінницький НМУ ім. Пирогова зобов`язався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою та після закінчення навчання працевлаштувати фахівця в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше 3-х років, студент зобов`язаний оволодіти всіма видами професійної діяльності, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше 3-х років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати додержавного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Вказана угода не передбачає відшкодування витрат на навчання на користь навчального закладу, термінів виконання грошового зобов`язання. Окрім того, суд приймає до уваги, що на підставі Закону N1556-VII (1556-18) від 01.07.2014 ч.2 ст. 52 Закону України «Про освіту», яким передбачено 3-х річний обов`язок відпрацювання за направленням виключено. Згідно ч.2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність. Отже, внесення змін до ст. 52 Закону України «Про освіту» має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність [PERSON] .. Окрім того, слід зазначити, що положення ст. 52 закону України «Про освіту» (в редакції, що існувала на час укладення угоди між сторонами.), порушували конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати підлягають залишенню за позивачем. На підставі викладеного, згідно Закону України «Про освіту» , Закону України «Про вищу освіту»,

Outcome: dismissed