Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 08.05.2017 року він працював на посаді слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря», однак 30.05.2018 року уклав контракт строком на три роки з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби в збройних силах України та повідомив про це відповідача. В період перебування у черговій відпустці з 12.11.2018 року по 26.11.2018 року відповідач повідомив позивача в телефонному режимі про звільнення останнього, а також йому була видана його трудова книжка та копія наказу № 947к від 08.08.2018 року, в якому зазначено, що позивача звільнено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд: -поновити йому строк звернення до суду за захистом свого порушеного права; -скасувати наказ ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» від 08.08.2018 року № 974к про звільнення його з посади слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ; -поновити його на посаді слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» з 28.05.2018 року. -стягнути з ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 28.05.2018 року. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні та зазачила, що згідно листа Верховного Суду від 13.07.2018 року № 60-1543/0/2-18 станом на 13.07.2018 року діє особливий період в України. Також 07.08.2018 року відповідача [INFO] було повідомлено про укладання з позивачем контракту та проходження служби, що підтверджується вхідною кореспонденцією № 63 від 07.08.2018 року. Крім того зазначила, що з позовом до суду позивач звернувся вчасно протягом встановленого законодавством строку, а саме 16.11.2018 року, після того як 12.11.2018 року дізнався про своє звільнення, однак ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.12.2018 року вказана позовна заява була повернута, однак 17.12.2018 року представник позивача знов звернулася до суду з даним позовом. Що стосується зарплатної картки позивача, то вона була здана останнім особисто 19.11.2018 року до відділення банку «Кліринковий дім» за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, раніше надав до суду заперечення в яких зазначив, що позивач добровільно за власним бажанням вступив на військову службу за контрактом строком на три роки не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду, а тому гарантій ч. 3 ст. 119 КЗпП України на нього не розповсюджуються. Крім того, згідно підпису позивача в наказ про звільнення та в особистій картці працівника, копію вказаного наказу та трудову книжку [PERSON] отримав особисто 12.11.2018 року, однак до суду звернувся з вказаним позовом лише 17.12.2018 року, тобто з порушенням строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Крім того позивачем на теперішній час не здана зарплатна карткадо відділення банку «Кліринговий дім». Суд, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громаднина України (а.с.6-8). 30.05.2018 року [PERSON] уклав контракт строком на три роки з Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини [NUMBER] підполковника [PERSON] про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, що також підтверджується витягом з наказу № 252 командира військової частини № [NUMBER] від 30.08.2018 року та довідкою, наданою 07.06.2018 року військовою частиною № [NUMBER] . Зазначені документи були направлені на адресу відповідача для відома 01.08.2018 року вихідний № 2/903 та отримані представником останнього 07.08.2018 року вхідний № 63 (а.с.11-12, 40, 41-42, 43, 44). 29.05.2018 року на адресу ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» направлено повідомлення про направлення [PERSON] , 1964 року народження, на військову службу за контрактом 28.05.2018 року до 169 Навчального центру ЗСУ (смт. Десна, Чернігівської області) (а.с.107). Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 30.05.2018 року № 125 [PERSON] , [INFO] , зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, встановлено оклад за посадою 2\~470 грн. на місяць, шпк «солдат», а згідно витягу з наказу № 207 [PERSON] направлено механіком-водієм механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини [NUMBER] , ВОС-121259А (а.с.97, 98). Відповідно до відомостей трудової книжки Серія [NUMBER] від 11.05.2017 року та наказу ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» від 08.08.2018 року № 974к, [PERSON] на підставі п.3 ст. 36 КЗпП звільнено, з вказаним рішенням останнього, відповідно до особової картки працівника, було повідомлено 12.11.2018 року, що підтверджується його підписом (а.с.10, 13, 36, 37). 12.11.2018 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» із заяво про отримання своєї трудової книжки (а.с.38). 09.08.2018 року за № 217-4349 ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на адресу [PERSON] направлено повідомлення про необхідність з`явитися до ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» за кінцевим розрахунком та отриманням трудової книжки у зв`язку із звільненням 28.05.2018 року, вказаний лист повернувся на адресу відправника за закінчення встановленого строку зберігання, оскільки з невідомих причин не було вручено адресату, що підтверджується конвертом та роздруківкою з сайту Укрпошти (а.с.33-35). Згідно довідки № 214-22, виданої 02.01.2019 року ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря», [PERSON] , у зв`язку з його звільненням 28.05.2018 року, 06.06.2018 року була здійснена виплата на картку банку «Кліринговий дім» у розмірі 1\~928,25 грн., та нарахована премія: 27.06.2018 року у розмірі 907, 06 грн., 06.07.2018 року 158,58 грн, яка також зараховано на картку банку «Кліринговий дім» (а.с.39). Згідно довідки ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» від 16.11.2018 року № 214-6438, сукупний дохід [PERSON] з 01.03.2018 року по 28.05.2018 року включно становить 20\~729,64 грн. (а.с.15). Відповідно до довідки Військової частини [NUMBER] та витягу з наказу командира Військової частини [NUMBER] № 252 від 30.08.2018 року, [PERSON] перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] з 30.10.2018 року по теперішній час на посаді механіка-водія механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону, ВОС-121259А (а.с.106, 111). Згідно витягу з наказу командира Військової частини [NUMBER] № 252 від 30.08.2018 року, [PERSON] в період з 12 по 26.11.2018 року перебував у щорічній основній відпустці за 2018 рік (а.с.110). \~Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. \~Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, крім іншого є, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Згідно ст. 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. \~За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".\~\~ Гарантії, визначені у\~частині третій\~цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими. \~\~Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та\~четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". \~\~Пункт 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначає, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. \~\~Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 08.05.2017 року займав посаду слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря». \~\~30.05.2018 року позивач добровільно взяв на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних Силах України і підписав контракт з Міністерством оборони України: військовою частиною [NUMBER] про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України протягом строку контракту (три роки), а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту та 28.05.2018 року на підставі наказу № 974к був звільнений відповідачем з роботи у зв`язку із проходженням військової служби у Збройних силах України осіб рядового складу. \~Позивач вважає, що\~\~ відповідач не дотримався вимог закону щодо збереження за ним робочого місця та виплати середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, чим порушив положення ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 119 КЗпП України.\~\~ Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~\~ визначає, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період. За висновками, викладеними у рішенні Вищого адміністративного Суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800\\582\\14 у справі за позовом до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Враховуючи викладене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року. Оскільки встановлено, що особливий стан в країні діє дотепер і рішення про його припинення не виносилося, то рішення відповідача про звільнення позивача з роботи у зв`язку з тим, що на момент укладання ним контракту про проходження військової служби в Збройних силах України особливий період не діяв, є невірним. Згідно з положеннями ч. 2 ст.119 КЗпП України, передбачені законом гарантії стосуються осіб, які прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Зважаючи на кризову ситуацію, що виникла на сході України у квітні 2014 року та безпосередньо загрожувала національній безпеці України, відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" було розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України (ст.1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»). На цей час проведення Антитерористичної операції триває і наразі існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України. Згідно ст. 4 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України», зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" щодо вдосконалення координації і контролю у сфері національної безпеки і оборони від 25 грудня 2014 року, кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні". Згідно ст. 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров`я, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв`язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам. Стаття 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено такий захід, як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію та штати мирного часу. Зі змісту контракту, який укладений [PERSON] 30.05.2018 року вбачається, що контракт діє протягом трьох років, або після закінчення особливого періоду, у разі досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби за віком. Згідно зі статтею 11 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України. На цей час відповідних рішень Президентом України не приймалося. Дослідивши наявні у справі докази суд дійшов висновку, що позивач уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано. На час дії контракту, як військовослужбовець, [PERSON] користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України.\~ \~\~З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що звільнення позивача із займаної посади було проведено відповідачем з порушенням вимог ст. 119 КЗпП України, тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України позивач, який виконує свій громадський обов`язок по захисту Вітчизни, підлягає поновленню на роботі зі стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Твердження представник відповідача, що позивач пропустив строк звернення до суду передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, спростовується наступним. \~Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлено, що звільнення позивача відбулося 28.05.2018 року, повідомлення про звільнення за п. 3 ст. 36 КЗпП України [PERSON] направлено 10.08.2018 року, однак трудову книжку та наказ про звільнення він отримав 12.11.2018 року, коли знаходився в щорічній черговій відпустці (а.с.110), а до суду з позовом про поновлення на роботі позивач вперше звернувся\~16.11.2018 року (а.с.56-57), однак ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.12.2018 року даний позов йому було повернуто на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України та вказану ухвалу 10.12.2018 року направлено на адресу позивача, яку він отримав 11.12.2018 року (а.с. 56-58, 108-109) та вже 17.12.2018 року від імені позивача до суду з вказаним позовом повторно звернулася його представник. За положеннями ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до\~п.\~4\~ч.\~1\~ст 263\~ЦК України\~перебіг позовної\~давності зупиняється якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. Оскільки [PERSON] лише 12.11.2018 року, під час перебування у щорічній черговій відпустці, дізнався про звільнення його з посади слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» і на момент звернення до суду з даним позовом продовжував проходження військової служби, суд вважає, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду, а тому, заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою для захисту порушених цивільних прав підлягає задоволенню. \~Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. \~Визначаючи розмір середнього заробітку позивача, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та даними ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» про розмір заробітної плати [PERSON] безпосередньо перед звільненням. \~Так, відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середнього динна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. \~Положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню, зокрема при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Зважаючи, що позивач звільнений у травні 2018 року, для обчислення суми середньоденної заробітної плати слід враховувати виплати за останні два календарні місяці, що передують звільненню, тобто березень квітень 2018 року та кількість відпрацьованих робочих днів у цьому періоді. \~З наданої ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» довідки від 16.11.2018 року № 214-6438 вбачається, що у березні 2018 року позивач відпрацював 21 робочий день, у квітні 2018 року відпрацював 19 робочих днів. При цьому позивачу була нарахована заробітні плата у березні 2018 року у сумі 6 759,99 грн., а у квітні 2018 року 7\~428, 9 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 354,71 грн. (6 759,99 + 7\~428, 79= 14\~188, 78 : 40). Період вимушеного прогулу становить 278 робочих днів з 28.05.2017 року до 09.07.2019 року. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається в сумі 98\~609,38 грн. (354,71х278) і ця сума підлягає стягненню з ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на користь [PERSON] з відрахування прибуткового податку й інших обов`язкових платежів за роз`ясненнями, викладеними у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналогічна правова позиція у аналогічних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2019 року у справі справа № 425/1801/17, провадження № 61-23734св18, яка є обов`язковою для суду. Відповідно до\~ч.\~6\~ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 986,10 грн., оскіль позовні вимоги задоволені у повному обсязі. На підставі п. п. 2 та 4 ст. 430 ЦПК України, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] про поновлення його на роботі на посаді слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» з 28 травня 2018 року, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі\~\~ 7\~094,39 грн. (6 759,99 + 7\~428, 79):2), з відрахування прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.\~

Outcome: approved