Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, посилаючись на те що, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2020 року позов [PERSON] задоволено, усунуто перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] . Вказує на те, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2020 року частково задоволена апеляційна скарга [PERSON] , рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2020 року в частині задоволення позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вказаного житлового будинку скасовано. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відмовлено. При прийнятті постанови апеляційний суд звернув увагу на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі, не було вирішено вимогу позивачки про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим будинком. Просить суд, ухвалити додаткове рішення, яким вирішити позовну вимогу щодо усунення перешкоди в користуванні майном шляхом визнання [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] [INFO] , підставі свідоцтва про право на спадщину ВКА/034501 від 14.11.2007 року і зареєстрованого в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно №189390112 від 19.11.2019 року. Відповідно до ч.3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Нормою ч. 4 ст. 270 ЦПК України передбачено, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Учасники процесу в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в їх відсутності. На думку суду заява представника відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки, дана справ до розгляду призначалася двічі на 13.05.2021 року та 07.06.2021 року, відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 207 ЦПК України, що передбачає порядок розгляду заяви про винесення додаткового рішення, неявка учасників процесу не є перешкодою для розгляду справи, а враховуючи те, що відповідач та його представник повторно не з`явилися до суду, будучи належним чином та завчасно повідомлені про час розгляду справи, суд приходить до висновку, що справу можна розглянути в їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що необхідно винести додаткове рішення з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали доказі і давали пояснення, не ухвалено рішення. Судом встановлено, що в провадженні суду перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю в якому позивача просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] та виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено, усунуто перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] . Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2020 року частково задоволена апеляційна скарга [PERSON] , рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 травня 2020 року в частині задоволення позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вказаного житлового будинку скасовано. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відмовлено. У своїй Постанові апеляційний суд вказав на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі, не було вирішено вимогу позивачки про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим будинком. Постановляючи рішення 25 травня 2020 року Глибоцьким районним судом було встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину ВКА/034501 від 14.11.2007 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно№ 189386958 від 19.11.2019 року. Крім того, було встановлено, що відповідач [PERSON] також має у власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно № 189390112 від 19.11.2019 року. Підстава виникнення права власності договір дарування ВМВ/092022 від 16.02.2009 року. [PERSON] вселився у спірне майно у 1995 році, після реєстрації шлюбу із позивачкою. Також встановлено, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 вересня 2017 року шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). При розгляді даної справи судом встановлено, що відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, має у власності інше житло, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Враховуючи вище викладене, наявність у приватній власності [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] в якому він має можливість проживати, а також враховуючи те, що житлове приміщення за адресою [ADDRESS] являється єдиним житлом позивачки [PERSON] , суд приходить до висновку, що задоволення позовної вимоги про усунення перешкод в праві користування майном, шляхом визнання особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням є співмірним та достатнім для захисту порушених прав [PERSON] . К

Outcome: approved