Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач 26.11.2014 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нежитлові приміщення офісу [ADDRESS] , заг. пл. 56,7 кв.м., в рахунок погашення заборгованості. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 12.12.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Генеральний договір про здійснення кредитування № 665/059 також між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №665/059-1/302 до Генерального договору про здійснення кредитування №665/059 від 12.12.2007, відповідно до умов якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру та відповідач отримала від Банка кредит у розмірі 165 000 дол. США, строком з 12.12.2007 року до 11.12.2017 року, зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 13,5 % річних. В забезпечення виконання умов кредитного договору між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за яким [PERSON] передала в іпотеку Банку нежитлові приміщення офісу [ADDRESS]. Свої зобов'язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконує у зв'язку з чим у неї перед Банком станом на 13.11.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 316 317,95 доларів США. Крім того, [PERSON] не з'являється до Банка для вирішення питання щодо погашення заборгованості у зв'язку з чим Банк для захисту своїх прав був вимушений звернутися до суду. В судове засідання 29.04.2015 року представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» - Михайліченко Г.Л. (діє на підставі довіреності від 04.11.2014 року) не з'явилася, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності в якій зазначила, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про час, дату та місце судового засідання була повідомлена належним чином у встановленому порядку, поважних причин щодо своєї неявки суду не представила, чим позбавила суд можливості вислухати їх пояснення та думку по суті. Заяву про розгляд справи за її відсутністю суду не надавала. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачки та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у її відсутність, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст.. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.12.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «Укрсоцбанк», що підтверджується Статутом, та [PERSON] було укладено Генеральний договір про здійснення кредитування № 665/059 (а.с.10- 15). Також 12.12.2007р. між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №665/059-1/302 до Генерального договору про здійснення кредитування №665/059 від 12.12.2007, відповідно до умов якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру кредит у розмірі 165 000 дол. США, строком з 12.12.2007 року до 11.12.2017 року, зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 13,5 % річних (а.с.10-17). Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного кредитного договору відповідачка була ознайомлена та згодна, про що свідчить її підпис на договорі. Відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 року та на підставі рішення загальних зборів акціонерів Банку від 09.03.2010 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» було перейменовано у Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», яке залишилося правонаступником всіх прав та обов'язків АКБ СР «Укрсоцбанк», що підтверджується статутом Банка у новій редакції та свідоцтвом про державну реєстрацію (а.с.58-62). Відповідно до положень зазначеного кредитного договору позивач зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти, які зазначені в кредитному договорі, а позичальник зобов'язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки, комісію, тощо у встановлені кредитним договором строки. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору кредит надається Позичальнику на задоволення споживчих потреб. Відповідно до п. 5.2. у разі прострочення Позичальником строків повернення кредиту, визначених п. 3., та ст. 5 цього договору, Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у цей період. Позивач умови кредитного договору виконав та надав відповідачці кошти, які зазначені у кредитному договорі, що підтверджується листом-заявою на кредит/транш 12.12.2007 року та меморіальним ордером №001 від 12.12.2007, отримувачем коштів в якій зазначена відповідачка, яка і розписалася в цій заяві (а.с.36). Також, позивач та відповідачка підписали Додаткову угоду про внесення змін до Договору кредиту № 665/059 від 12.12.2007 року (надалі додаткова угода), яка згідно п.9 є невід'ємною частиною кредитного договору та відповідно до якої сторони погодили, що позивач надав кредит станом на дату укладання цієї угоди складає 165 000 дол. США, (а.с.16-17). Зі змістом, умовами та правовими наслідками додаткової угоди відповідачка була ознайомлена та згодна, про що свідчить її підпис на цій угоді. В забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором, 12.12.2007 року між позивачем та відповідачкою був укладений Іпотечний договір від 12.12.2007 року, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку Банку нежитлові приміщення офісу [ADDRESS], (а.с.21-25). 12.12.2007 року іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 5556. Зі змістом, умовами та правовими наслідками іпотечного договору відповідачка була ознайомлена та згодна, про що свідчить її підпис на цьому договорі. З іпотечного договору вбачається, що вказані нежитлові приміщення належать відповідачці на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради від 16.03.2007 року. Відповідно до п. 4.1. іпотечного договору у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених п. п. 1.4.1. цього договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному ст.4 цього договору. Згідно п. 4.1. у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п.п.. 4.5. - 4.5.5. іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, а саме: - на підставі рішення суду; - на підставі виконавчого напису нотаріуса; - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; - шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 39 Закону України «Про іпотеку»; - шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Згідно п.п.. 4.6. - 4.6.2. іпотечного договору у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Згідно п. 6.3. іпотечного договору цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення Основного зобов'язання. Згідно ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст. 18 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 року «Про іпотеку» - іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. З позову вбачається, що відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, та не з'являється до позивача у зв'язку з вирішенням питання щодо погашення цієї заборгованості. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором у відповідачки перед позивачем, станом на 13.11.2014 року, виникла прострочена заборгованість, загальна сума якої, згідно розрахунку заборгованості, становить 316 317,95 дол. США, що за курсом НБУ на 13.11.2014 року (15,55 грн. х 1 дол. США), еквівалентно 4 921 907,27 (чотири мільйони дев'ятсот двадцять одна тисяча дев'ятсот сім гривень) гривень 27 копійок, з яких: - заборгованість за кредитом - 151 250 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 2 353 450 грн.; - заборгованість за відсотками - 126 766,52 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 1 972 487 грн.; - пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 17 386,19 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 270 529,08 грн; - пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 20 915,24 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 325 441,19 грн.. Розрахунок заборгованості зазначений в позові та додано до матеріалів справи (а.с.55-57). Судом встановлено, що Статтею 5 кредитного договору в разі невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, передбачено стягнення з позичальника на користь кредитора пені. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою Кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. На підставі вищезазначеного суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки пені заявлені обґрунтовано. Позивач в позові зазначив, що вирішення питання щодо погашення заборгованості за кредитним договором в досудовому порядку стало неможливим. Отже, допустивши прострочення кредиту, відповідач порушив не тільки свої договірні зобов'язання, а й вимоги законодавства України. На момент розгляду справи доказів погашення відповідачами кредиту, сплати комісій, відсотків, пені, штрафу, інфляційних збитків, тощо у суду не має. За таких обставин, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідачки всієї суми заборгованості, яка виникла у неї за кредитним договором, обґрунтованими та такими, що відповідають умовам кредитного договору та ст. 1050 ЦК України. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільний кодекс України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з положеннями статей 530, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15-16, частини другої статті 118 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту. Також, у вказаній постанові зазначено, що відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином вбачається, що Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 2 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені способи звернення стягнення, а саме: звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 38 закону України «Про іпотеку» Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлений механізм та умови реалізації предмета іпотеки за рішенням суду. При цьому, рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Інше передбачено Законом України від 18.11.2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених із метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Прикінцевими і перехідними положеннями Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Пунктом 4 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 вищезазначеного Закону визначено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, передачу рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання. Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження суд може обрати один із способів звернення стягнення, обраний обтяжувачем на власний розсуд. який також відповідає умовам договору. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо Позичальник є відмінною від особи Іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з Позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні Іпотекодавцю, який не є Позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК, ст.ст. 3, 4 ЦПК). Виходячи з положень частини 2 статті 16 ЦК України, статей 33, 36, частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку", не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Аналогічну правову позицію про те, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, викладено у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року за позовом публічного акціонерного товариства "Банк Фінанси та Кредит" до товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон Агро", комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району", товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон-Альфа Крим", Привітненської сільскої ради міста Алушти, державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" в особі Кримської регіональної філії про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та переведення прав за договором застави майнових прав та у постанові від 11 грудня 2013 року за позовом публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Виходячи з викладеного суд вважає, що у позивача виникло право на звернення стягнення шляхом набуття права власності на нерухоме майно. Тому позовні вимоги є законними, так як це передбачено іпотечним договором, та у зв'язку з цим підлягаючими задоволенню. Також у зв'язку з тим, що позовні вимоги про визнання права власності на предмет іпотеки підлягають задоволенню, суд вважає необхідним припинити право власності відповідача на вказане приміщення. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що внаслідок невиконання відповідачкою умов кредитного договору, позивач був змушений звернутися до суду, у зв'язку з чим поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 441,00 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 0000163917 від 25.12.2013 року (а.с.4). Отже, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають ці судові витрати. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності повного задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими, доведеними та такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved