Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач - [PERSON] 11 травня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області», державного реєстратора [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, в якій просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38480739 від 01 грудня 2017 року на квартиру №1 в будинку №64, корп. «Б», по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, посилаючись на те, що відповідачами в порушення передбачених законом вимог та порядку проведено вказану державну реєстрацію, винесено вказане рішення про державну реєстрацію права власності, яке є незаконним та таким, що має бути скасовано, у звязку з чим, [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14 травня 2018 року на підставі вищевказаної позовної заяви відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно вказаною ухвалою суду витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії усіх наявних документів щодо державної реєстрації прав власності стосовно нерухомого майна квартири №1 в будинку №64, корп. «Б», по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1425319051101). 08 червня 2018 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшли витребувані документи. 10 серпня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 жовтня 2018 року вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/5643/18, а саме: - накладено арешт на нерухоме майно квартиру №1, загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 61,8 кв.м., в будинку №64, корп.Б, по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (код ЄДРПОУ 37825968); - встановлено заборону суб'єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії, пов'язані з державною реєстрацією прав, у тому числі приймати будь-які заяви щодо проведення реєстраційних дій, щодо об'єкту нерухомого майна - квартири №1, загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 61,8 кв.м., в будинку №64, корп.Б, по вулиці Академіка Корольова в місті Одесі, яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (код ЄДРПОУ 37825968). Позивач та її представник у судове засідання призначене на 07 грудня 2018 року не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 07 грудня 2018 року до суду надійшла заява від представника [PERSON], в якій останній позов підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду у разі неявки відповідачів по справі не заперечує. Представники відповідачів [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області», державного реєстратора [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON], у судове засідання повторно не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про направлення судових повісток на адреси місця знаходження відповідачів по справі, однак повернуті на адресу суду без вручення, у звязку з не перебуванням останніх за адресами реєстрації, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. Представник третьої особи ТОВ «Кей-Колект» в судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином. Відповідно до п.1 ч.7, 10 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у звязку з їхньою діяльністю. Частиною 9,\~10\~ст.\~130\~ЦПК України\~передбачено,\~що у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. У звязку з чим, судом встановлено, що відповідачі повторно не зявились в судове засідання, про дату, час і місце проведення яких повідомлялись належним чином, не повідомивши суд про причини неявки, не надавши до суду відзив на позовну заяву. Згідно з ч. 2\~ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч.2\~ст.281 ЦПК України\~- розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою про заочний розгляд справи. Згідно з ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також\~враховується,\~що відповідно\~до ч.\~1\~ст.\~44\~ЦПК України,\~учасники судового\~процесу та\~їхні представники\~повинні добросовісно\~користуватися процесуальними\~правами;\~зловживання процесуальними\~правами не\~допускається. В силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі на підставі наявних в матеріалах справи документів та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 22 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON]\~було укладено кредитний договір №001131233000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 75000 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Надання кредиту здійснюється у наступний термін з «22» березня 2007 року по «22» березня 2014 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 22 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було\~укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за №1109, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно квартиру №1, яка розташована за адресою: місто Одеса, вул. Корольова Академіка, будинок під номером 64, корпус Б, житлова площа 61,8 кв.м., загальна площа 94,2 кв.м., яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 23 серпня 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2462, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за №791136. Відповідно до умов п. 2.1.1 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. Згідно пунктів 4.2., 4.3. договору іпотеки, сторони домовились, що звернення стягнення щодо предмета іпотеки здійснюється: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя№ або за договором між іпотекодателем та іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя. Відповідно до пункту 4.3 договору, у випадках, зазначених в п.п.2.1.1.-2.1.2 цього договору іпотеки іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до умов п.п. 5.1., 5.2 договору іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, зо міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». У разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться в п. 5.2, іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч. 3\~ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. Також судом встановлено, що на вказаному кредитному договір №001131233000 від 22 березня 2007 року рукописно змінено номер договору на №11131233000. 23 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON]\~було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №11131233000 від 22 березня 2007 року, яким внесено зімни у схему і порядок погашення кредиту. 12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1, за умовами якого до ТОВ «Кей-Колект» перейшли права вимоги, в тому числі й за кредитним договором №11131233000 від 22 березня 2007 року, укладеним з [PERSON] та укладеним до нього іпотечним договором. Також судом встановлено, що [PERSON] 14 серпня 2014 року уклала шлюб з [PERSON], зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1465, у звязку з чим змінила прізвище на «Показка», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №212043. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138092117 від 18 вересня 2018 року, вбачається, що 29\~листопада 2017\~року реєстратором [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру №1, що розташована за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Корольова Академіка, буд. 64, корп. Б, за ТОВ «Кей-Колект», на підставі рішення державного реєстратора [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38480739 від 01.12.2017 року. Позивач будучи незгодною з вказаним рішенням державного реєстратора звернулась до суду з відповідним позовом. Так, судом під час розгляду справи було витребувано належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо здійсненої вищевказаної державної реєстрації права власності квартири №1, що розташована за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Корольова Академіка, буд. 64, корп. Б, за ТОВ «Кей-Колект», та підтверджені вище встановлені обставини. Отже, оскільки згідно умов іпотечного договору у разі невиконання позичальником умов основного зобовязання та/або іпотекодавцем умов іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, тому згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іптекодержателя, викладеного в іпотечному договорі, реєстратором [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] було здійснено задоволення вимог шляхом позасудового врегулювання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, передбаченого\~ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином у відповідності до вимог\~ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~та положень\~ст. 37 Закону України «Про іпотеку»\~реєстратор [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] вчинив реєстраційну дію і вніс запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» під №23698493 від 29 листопада 2017 року. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»,\~у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12\~цього Закону.Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку»,\~сторони іпотечного договору можуть вирішувати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому\~статтею 37\~цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому\~статтею 38\~цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання є недійсними. Як вбачається з матеріалів справи, підписанням іпотечного договору від 22 березня 2007 року, сторонами було досягнуто згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Враховуючи положення\~статті 36 Закону України «Про іпотеку»,\~відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та реєстрацію їх обтяжень», який передбачає, що \~державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. На підставі вищевказаних норм закону вбачається, що запис про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно вноситься на підставі вже прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Однак, з матеріалів реєстраційної справи, витребуваної судом, вбачається, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було прийнято 01 грудня 2017 року, тобто пізніше дати державної реєстрації права власності, яка була здійснена 29 листопада 2017 року. 25 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України було затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, під № 1127, діючий на момент перереєстрації відповідачем права власності. Пунктом 6 Порядку державної реєстрації встановлено, що державна реєстрація\~прав проводиться\~за заявою\~заявника шляхом\~звернення до\~субєкта державної\~реєстрації прав\~або нотаріуса,\~крім випадків,\~передбачених цим\~порядком. Відповідно до пункту 12 Порядку, \~розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обовязково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів. Відповідно до ст.\~35\~Закону України\~«Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Крім того, пунктом 4.3 договору іпотеки від 22 березня 2007 року сторонами було узгоджено, що у випадках, зазначених в п.п.2.1.1.-2.1.2. цього договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Як вбачається з матеріалів отриманої судом реєстраційної справи, перереєстрацію права власності державним реєстратором було здійснено на підставі: іпотечного договору від 22.03.2007 року; договору про надання споживчого кредиту від 22.03.2007 року; додаткової угоди до договору про надання споживчого кредиту від 23.02.2009 року; договору факторингу від 12.12.2011 року, вимоги про усунення порушень основного зобовязання від 07.12.2016 року; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 20.12.2016 року; відомостей із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав від 01.12.2017 року; інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.12.2017 року; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2017 року; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.12.2017 року; заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Так, з матеріалів витребуваної судом реєстраційної справи, судом встановлено, що ТОВ «Кей-Колект» 07.12.2016 року склало вимогу про усунення порушень основного зобовязання за вих. №б\\н на імя [PERSON], в якому ТОВ «Кей-Колект» вимагає [PERSON] сплатити борг за кредитним договором №11131233000 від 22.03.2007 року, розмір якого станом на 07.12.2016 року становить 104243 долара 20 центів США. Також попереджено [PERSON], що ТОВ «Кей-Колект» в порядку ст. 35, 26 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку, має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Однак документів, які підтверджують наявність боргу на момент звернення до державного реєстратора до суду надано не було, та в матеріалах реєстраційної справи відсутні. З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог\~ст. 35 Закону України «Про іпотеку»\~ТОВ «Кей-Колект» взагалі не направляв вищевказану вимогу від 07.12.2016 року за вих. №б\\н, на адресу [PERSON] Оскільки, з наявного поштового повідомлення наявного в матеріалах реєстраційної справи, яке було надано ТОВ «Кей-Колект», як підтвердження отримання [PERSON] вимоги від 07.12.2016 року за вих. №б\\н та яке в свою чергу було прийнято державним реєстратором, як належне повідомлення боржника про намір звернення стягнення на предмет іпотеки, датованого 20 грудня 2016 року, копії якого містися в матеріалах справи (а.с. 98), вбачається, що нібито [PERSON] було отримано поштове відправлення від ФОП [PERSON], що в свою чергу судом не може бути розцінено, як направлення вимоги боржнику саме ТОВ «Кей-Колект». Доказів, що ФОП [PERSON] здійснює функції та наділений повноваженнями на відправлення кореспонденції від імені ТОВ «Кей-Колект» до суду не надано та матеріали реєстраційної справи не містять. На підставі вищевказаного, суд дійшов висновку, що державним реєстратором здійснювалась державна реєстрація права власності на спірний предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» за відсутності належного підтвердження вручення [PERSON] повідомлення, оформленого у відповідності до вимог ст. 35 Закону України «Про Іпотеку». Крім того, у позові позивачка зазначила, що взагалі не отримувала жодного повідомлення від ТОВ «Кей-Колект» про намір звернення стягнення на предмет іпотеки. З викладеного вбачається, що у порушення вимог\~ст. 35 Закону України «Про іпотеку», [PERSON] ([PERSON]» О.М. не отримувала від ТОВ «Кей-Колект» попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому у відповідача ТОВ «Кей-Колект» були відсутні правові підстави для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, державний реєстратор [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] вчинив реєстрацію права власності на нерухоме майно без отримання доказів на підтвердження того, що відповідно до вимог\~ст. 35 Закону України «Про іпотеку»\~письмові вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та звернення стягнення на предмет іпотеки надсилалась позивачці, і були нею отримані. Вчиняючи вказану реєстраційну дію, державний реєстратор [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] не перевірив безспірність заборгованості по наданим документам і визнав право власності на вищевказане нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект». Крім того, суд бере до уваги, що на момент реєстрації державним реєстратором [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким введено мораторій, у відповідності до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу»та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, та 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири. З врахуванням того, що предмет іпотеки був переданий банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США, зважаючи, що площа вказаної квартири становить 94,2 кв.м., в матеріалах справи наявні докази, що дане майно використовується позивачем як місце його постійного проживання та його сім'ї, то суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін, які виникли з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому відповідач в силу зазначених положень Закону не мав можливості вчиняти дії щодо звернення стягнення на дане майно. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зважаючи на викладене та враховуючи, що судом встановлено, що приймаючи рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 грудня 2017 року, індексний номер 38480739 державним реєстратором [PERSON] підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] не було дотримано положень Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, під №1127 від 25.12.2015 року, а також не враховано заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позов про визнання протиправним та скасування рішення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України та ст.\~319\~ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1\~ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2\~ст. 5 Господарського кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст.\~15\~ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин;3) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно з\~ст. 55 Конституції України\~права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін\~одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу\~ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~([PERSON], 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Згідно з ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, нарішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у\~справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю\~змагальні документ, що стосуються прав\~та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, тоді як обставини справи підтверджені певними належними та допустимими засобами доказування. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Згідно з ч.1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. З урахуванням задоволення позовних вимог, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останньою судовий збір в загальному розмірі 1057,20 грн., який складається зі сплаченого судового збору в сумі 704,80 грн. за подання позовної заяви та 352,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову, який підлягає стягненню в рівних частках, а саме по 528,60грн. з кожного з відповідачів. При вищевикладених обставинах та

Outcome: approved