Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради» про поновлення на роботі. В обґрунтування вимог зазначив, що наказом головного лікаря КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради» (далі КНП "ОКПЛ КОР") №49 від 23.06.2020 "Про скорочення штату працівників" з 01.09.2020 скорочено штатну чисельність працівників КНП "ОКПЛ КОР" на 3,0 одиниці; завідувача денного стаціонару; лікаря-психіатра психіатричного відділення №3: лікаря-психіатра психіатричного відділення №9. Наказом головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" від 2406.2020 №137-12 "Про попередження працівників про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату" затверджено списки працівників, які підлягають звільненню у зв`язку зі скороченням штату; вирішено попередити під особистий підпис про наступне звільнення працівників, які будуть звільнені у зв`язку зі скороченням штату через 2 місяці після попередження 31.08.2020 згідно з додатком. Відповідачем складений акт від 25.06.2020 про відмову від ознайомлення з наказом №137-12 від 24.06.2020 у якому зазначено, що він - завідувач денного стаціонару ознайомився з наказом № 49 від 23.06.2020 і відмовився підписатися в ньому. Первинною профспілковою організацією КНП "ОКПЛ КОР" надано згоду на його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП. У наказі головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" №178-к від 19.08.2020 "Про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників" зазначено, що його - завідувача денного стаціонару з ЛМТ звільнено з 31.08.2020 у зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" №14-к від 31.08.2020 №184-к "З кадрових питань" у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю з 10 по 26 серпня 2020 року та продовженням щорічної основної відпустки на 16 календарних днів [PERSON] змінено дату звільнення з 31 серпня 2020 року на 16 вересня 2020 року. Наказом головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" №197-к від 18 вересня 2020 року №184-к "З кадрових питань" у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю з 10 по 26 серпня 2020 року, з 2 серпня по 18 вересня 2020 року і продовженням щорічної відпустки на 20 календарних днів, та продовженням щорічної основної відпустки на 20 календарних днів [PERSON] змінено дату звільнення з 31 серпня 2020 року на 08 жовтня 2020 року. Зазначає, що на підставі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідач покладеного на нього обов`язку не виконав, тому вважає звільнення незаконним. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" №178-к від 19.08.2020 "Про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників», поновити його на посаді завідувача денного стаціонару КНП "ОКПЛ КОР", стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. КНП "ОКПЛ КОР" подало відзив, в якому позов не визнало. В обґрунтування зазначило, що головний лікар видав наказ № 49 від 23.06.2020р. «Про скорочення штату працівників». Проведення скорочення було пов`язане із оптимізацією чисельності персоналу відповідача, зокрема у зв`язку із системними змінами та трансформаційними процесами у системі охорони здоров`я. Таким чином відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників. Виконуючи вимоги Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» та постанови Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 № 65 «Деякі питання реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2020 році» з 01 квітня 2020 року відповідачем укладено договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій з Національною службою здоров`я України строком на 9 місяців. Зазначена у договорі сума недостатня для забезпечення всіх статей витрат на утримання відповідача. Відповідно до попередніх розрахунків, листом Національної служби охорони здоров`я України від 13.01.2020 № 231/8-15-20, визначено орієнтовну суму договору в розмірі 60% від бюджету програми медичних гарантій до бюджету 2019 року. Ця сума вкрай недостатня для належного функціонування відповідача, навіть за умов вимушеного проведення скорочення штатних посад, чисельності працівників та кількості ліжок в квітні 2020 року. Відповідач не мав змоги запропонувати позивачу іншу роботу у зв`язку з тим, що скорочення штату працівників було спрямоване на зменшення фінансового навантаження, спричиненого реформуванням системи охорони здоров`я. Відповідач дотримався вимог законодавства щодо процедури звільнення позивача, який попереджений про звільнення за два місяці, відмовився підписати зазначений наказ, про що складений акт. В день звільнення позивачу видана трудова книжка та проведений повний розрахунок. Просило у задоволенні позову відмовити. Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач , з метою отримання фінансування від Національної служби здоров`я України, навмисно провів скорочення штату після укладення договору з останньою, формально дотримавшись відповідних вимог. Ухвалою суду від 10.11.2020 відкрито провадження у справі. Ухвалою від 20.01.2021 витребувані докази. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Тимошенко А.А. позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Суду пояснили, що позивачу не було запропоновано взагалі ні однієї вакантної посади, не дивлячись на те, що у КНП "ОКПЛ КОР", починаючи з дня попередження позивача про звільнення та до дати звільнення, вони існували. Необхідності у скороченні штату не було. Більш того, у КНП "ОКПЛ КОР" працювала дружина позивача, яка також звільнена, тож родина залишилась без засобів існування. Просили позов задовольнити. Представник відповідача - Лопушнян К.О. позов не визнала, вважає, що відповідачем дотримана процедура звільнення. Рішення про скорочення штату відповідач приймає самостійно, з огляду на наявність фінансування. Позивачу не було запропоновано відповідачем іншої посади чи роботи у КНП "ОКПЛ КОР". Заслухавши учасників справи, дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом головного лікаря КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради» №49 від 23.06.2020 "Про скорочення штату працівників" з 01.09.2020 скорочено штатну чисельність працівників КНП "ОКПЛ КОР" на 3,0 одиниці; завідувача денного стаціонару; лікаря-психіатра психіатричного відділення №3: лікаря-психіатра психіатричного відділення №9. Наказом головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" від 2406.2020 №137-12 "Про попередження працівників про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату" затверджено списки працівників, які підлягають звільненню у зв`язку зі скороченням штату; вирішено попередити під особистий підпис про наступне звільнення працівників, які будуть звільнені у зв`язку зі скороченням штату через 2 місяці після попередження 31.08.2020 згідно з додатком. Відповідачем складений акт від 25.06.2020 про відмову позивача від ознайомлення з наказом №137-12 від 24.06.2020 у якому зазначено, що [PERSON] - завідувач денного стаціонару ознайомився з наказом № 49 від 23.06.2020 і відмовився підписатися в ньому. Первинною профспілковою організацією КНП "ОКПЛ КОР" надано згоду на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП. Наказом головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" №178-к від 19.08.2020 "Про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників" [PERSON] - завідувача денного стаціонару з ЛМТ звільнено з 31.08.2020 у зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" №14-к від 31.08.2020 №184-к "З кадрових питань" у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача з 10 по 26 серпня 2020 року та продовженням щорічної відпустки на 16 календарних днів [PERSON] , завідувачу денного стаціонару, змінено дату звільнення з 31.08.2020 на 16.09.2020. Наказом головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" №197-к від 18.09.2020 "З кадрових питань" у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю з 10 по 26 серпня 2020 року, та з 28 серпня по 18 вересня 2020року і продовженням щорічної відпустки на 20 календарних днів, [PERSON] , завідувачу денного стаціонару, змінити дату звільнення з 31 серпня на 08 жовтня 2020 року. Наказ № 184-к від 31.08.2020 вважати недійсним. На запит суду відповідачем надана інформація щодо наявних вакантних посад по КНП «ОКПЛ КОР» з якої вбачається, що станом на 23.06.2020 було 16 вакантних посад лікарів, а разом із іншими - 51 вакантна посада, станом на 01.07.2020 - також було 16 вакантних посад лікарів, а разом із іншими вакантними посадами - 57. Крім того, в інформації зазначено, що позивачу не було запропоновано інших вакантних посад, у зв`язку з необхідністю скоротити чисельність працівників. Згідно п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно зі ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві (в установі, організації). При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідачем не були запропоновані позивачу вакантні посади, які були у КНП "ОКПЛ КОР", оскільки, як пояснив представник відповідача, була необхідність скоротити штат. Вищезазначене дає підстави вважати, що звільнення позивача відбулось із порушенням встановленої процедури, а саме щодо обов`язку власника працевлаштувати працівника. За таких обставин наказ головного лікаря КНП "ОКПЛ КОР" №197-к від 18.09.2020 «З кадрових питань», яким змінена дата звільнення [PERSON] з 31.08.2020 року на 08.10.2020 є незаконним та підлягає скасуванню. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом». Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції). Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення. Водночас, у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»). Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції). У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції. Тому враховуючи, що відповідачем виданий наказ № 184-к від 31.08.2020, задля повного поновлення прав позивача та відновлення його становища до звільнення, суд приходить до висновку про необхідність визнання зазначеного наказу незаконним та його скасуванні, що не буде суперечити обраному способу захисту та закону. Згідно ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлю чисельність працівників і штатний розпис. Законодавством не вимагається будь-яке технічно-економічне обґрунтування рішення про скорочення штату. При цьому судом врахована позиція ВС, викладена у постанові від 28.03.2019 у справі № 755/3495/16-ц, та питання правомірності визначення структури підприємства, скорочення його штату та чисельності працівників не досліджувалось, оскільки це є виключною компетенцією підприємства. Дослідженню у судовому засіданні підлягало виключно питання, яке є правом працівника - оспореня правомірності його звільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Враховуючи дані зазначені в довідці про доходи середньоденна заробітна плата позивача становить 397,73 грн. В період з 08.10.2020 по 22.02.2021 було 94 робочі дні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу дорівнює 397,73 грн. * 94 = 37 386,62 грн. які підлягають стягненню з відповідача. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь Держави. На підставі ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України,

Outcome: approved