Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги представник позивача обґрунтував тим, що відповідач свої зобов'язання за договором № K3XRFT05010048 від 18.04.2008 року не виконав. У зв'язку з чим станом на 13.08.2015 року виникла заборгованість в розмірі 22282,23 гривень. В зв'язку з наведеним позивач просить позов задовольнити. Також, представник позивача просить стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року заочне рішення від 06 листопада 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було скасовано і справа призначена до розгляду в загальному порядку. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважність причини неявки не повідомляв. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, в наданих суду поясненнях зазначив, що у 2008р. підписав у «ПриватБанк» анкету щодо оформлення на його ім'я платіжної кредитної картки, однак у 2009 році повністю погасив заборгованість перед Банком. Крім того, надав суду заяву про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № K3XRFT05010048 від 18.04.2008 відповідач отримав кредит у розмірі 5209,89 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором станом на 13.08.2015р., починаючи з 28.12.2009 року у відповідача відсутня заборгованість за кредитом та за відсотками за користування кредитом. Відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Виходячи з наведеного вищезазначений кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим. Згідно п. 31 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Офіційне тлумачення статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" надано також Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.11 року. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 3 - ч. 5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно із п.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У зв'язку з тим, що спеціальний строк позовної давності відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) сплив, а позивач звернувся до суду лише 17.09.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем в наданій суду заяві, доказів поважності його пропуску стороною позивача не надано, а відтак, зазначені обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed