Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

До суду з позовом звернувся [PERSON] Він просить визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 1290 від 06 грудня 2016 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ». Стягнути на його користь з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» отримані за Договором фінансового лізингу від 06.12.2016 р. № 1290 кошти у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень). Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» відшкодувати, завдані позивачу збитки, а саме: сплачену згідно з квитанцією № 664653779.2 від 06.12.2016 року за переказ готівки комісію за касове обслуговування в розмірі 200,00 грн. (двісті гривень) та стягнути з Товариства на його користь судові витрати у розмірі 1102 грн. 40 коп. Повідомляє, що 06 грудня 2016 року між ним - [PERSON] та Лізинговою компанією «АВТО ЛАЙФ» укладено Договір фінансового лізингу № 1290 (надалі - Договір), відповідно до якого відповідач зобов'язався придбати та передати позивачу предмет лізингу, вартістю 7 434,94 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент укладення договору складало 200000,00 грн., а позивач зобов'язався до отримання предмету лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти предмет лізингу та періодично сплачувати за його користування лізингові платежі та інші платежі, передбачені умовами договору. Позивач вважає, що Договір фінансового лізингу № 1290, укладений між ним та відповідачем є нікчемний, адже не був нотаріально посвідчений відповідно до ст. 628 ЦК України. Умови договору є несправедливими, не відповідають діючому законодавству та обмежують його права як споживача послуг, що є порушенням ст. 18 та 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». У договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару та положення щодо строкової сплати лізингових платежів, а також не конкретизований предмет лізингу, який так і не був переданий споживачу. Відповідач пропонував йому в рази дорожчі трактори, не конкретизований у договорі предмет лізингу, що тягне наслідки недійсності договору. Згідно п.1.1. Договору лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб. Пропонуючи дорожчий трактор та іншу модель відповідач ввів позивача в оману. До того ж відповідач, надаючи фінансові послуги, не мав відповідної ліцензії на здійснення операцій, яка передбачена ч.1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Звернув увагу суду на рішення по аналогічних справах Верховного суду України № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року та № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, просить їх задовольнити, з підстав зазначених у позовній заяві та у письмових поясненнях поданих 27 лютого 2017 року до суду, де звернуто увагу на непосвідчення договору нотаріально, в порушення ч. 2 ст. 799 ЦК України, оскільки стороною у договорі є фізична особа - споживач , що в силу ст. 220 ч. 1 ЦКУ тягне нікчемність угоди. Пункт 12.1. Договору, за яким у разі розірвання цього договору споживачу повертається лише 60% внесеного платежу, позивач вважає несправедливим, згідно вимог законодавства про захист прав споживачів і вважає підставою для визнання договору недійсним, про що наголошує ВСУ у справі № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року. Дія пов'язана із отриманням відповідачем 20 000 грн., із яких повертається лише 60% і відповідач при цьому не несе ніяких ризиків, говорить про нечесну підприємницьку практику, яку забороняє ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Те, що цей закон застосовується до спірних правовідносин, позивач доводить посиланням на ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг», яка відсилає до цивільного кодексу, статтею 627 ЦК України та ч.1 ст.1 п. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Істотною умовою договору лізингу є предмет лізингу (ст.6 ч.2) - неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, а в даному договорі предмет його неконкретизований. За пунктом 1.5 Договору Лізенгодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізенгоодержувачем, тобто вибір продавця здійснюється відповідачем і він несе солідарну з продавцем відповідальність перед споживачем, а через неконкретність продукції договір слід визнавати недійсним. Відповідач представника у судове засідання не надіслав, проти позову заперечував письмово, посилаючись на узгодженість сторін під час підписання договору лізингу № 1290 від 06 грудня 2016 року, про неприпустимість застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до умов цього договору, про помилковість позивача, який зазначає про необхідність отримання ліцензії для укладання угод компанією, про безпідставність твердження [PERSON] щодо обовязковості нотаріального посвідчення умов договору, про плутання позивачем договорів прямого і непрямого лізингу, про недопустимість його посилання на рішення Верховного Суду України, предмет розгляду яких несумісний з предметом даного спору, про те, що, підписуючи умови договору, він погодився з тим, що ознайомлений з ними, а небажання його читати умови не тягне правових наслідків для відповідача, який діяв в межах існуючого законодавства. Представник третьої особи, Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи, в судове засідання не зявився, причини неявки до суду не повідомив. Дослідивши позицію сторін, свідків, дослідивши письмові докази, слід вважати позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 06.12.2016 року, між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ", було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати у власність та передати предмет лізингу - трактор «Foton Ft 244» у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. 06 грудня 2016 року на виконання п. 9.1. Договору фінансового лізингу, [PERSON] сплатив ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" кошти в розмірі 20 000 грн. комісії за організацію договору, що підтверджено квитанцією «ПриватБанку» цього ж числа. Згідно умов договору фінансового лізингу, комісія за організацію договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення. Розмір комісії становить 10% від вартості предмета лізингу. Відповідно квитанції № 664653774 Тернопільської філії Вокзального відділення управління ПАТ «ПриватБанк», позивачем 06.12.2016 року на рахунок відповідача ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ» сплачено 20000 грн., як платіж по договору лізингу № 1290 від 06 грудня 2016 року, тобто виконано умови договору щодо сплати авансового платежу. За умовами розділу І Договору лізингу, предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений у ст. 1.1 та у Специфікації (Додаток № 2 Договору), в якому визначаються детальні особливості Предмету Лізингу. Як вбачається з додатку № 2 до Договору лізингу, в ньому повно не зазначено особливості предмету лізингу, а саме не зазначені колір, комплектація, об'єм двигуна тощо. Згідно п. 5.8 вказаного договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу, який визначається у п. 1.1 даного договору. В результаті цього лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу для будь-якої мети. Відповідно до умов п. 8.2 Договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 7 434,94 доларів США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 200 000 грн. У пункті 8.3 договору зазначено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Пунктом 8.5 вказаного договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. У Додатку № 1 від 06.12.2016 року до цього договору визначено вартість предмета лізингу, яка становить 7434,94 доларів США; авансовий платіж - 50 %; суму виплати авансового платежу - 3717,47 доларів США; щомісячний авансовий платіж - 309,79 доларів США; комісію за організацію договору (10%) 743,49 доларів США, комісію за передачу предмету лізингу (3%), а Додаток № 3 до договору взагалі відсутній. У поданих запереченнях (а.с.73-83) відповідач не зазначив жодної підстави відсутності додатку № 3, на який посилається в основному договорі. Даний факт дає підстави вважати, що сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як додаток № 3, але до договору не додається, що в судовому засіданні підтвердили і свідки. Із змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали, що предмет лізингу погоджувався в рази дешевший за 125 000 грн. та іншої моделі трактора. Згідно п. 1.7 договору, лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу предмет лізингу протягом строку, що визначений п. 4.1 даного договору, з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору. Пунктом 3.4.3 передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Зі змісту п. 12.1 слідує, що лізингоодержувач, який не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення повернення коштів. Оспорюваний договір фінансового лізингу не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обов'язків (не поставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу). Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення сплачених ним коштів у сумі 20 000 грн., так як вважає договір фінансового лізингу № 1290 від 06.12.2016 недійсним, про що свідчить заява від 08.12.2016 року і йому гарантували повернення через 10 днів всієї суми коштів, про що зазначають свідки. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), договір купівлі-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм, оренду з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Виходячи з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, законодавством передбачено, що договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі, а при укладенні договору фінансового лізингу відносно транспортного засобу при передачі його в найм чи при його продажу договір лізингу підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частинах 2 та 3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ліцензії. Фінансовий лізинг, а також адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовими послугами (пункти 5 та 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Із змісту заперечення така ліцензія відповідачу не надавалась, оскільки він вважає її непотрібною. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання умов договорів недійсними. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-ХІІ). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що положення вказаного договору, укладеного між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ» 06.12.2016 року, обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а тому є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. З вищевикладених підстав, суд вважає за необхідне визнати умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір недійсним та стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ» на користь [PERSON] сплачені ним кошти в сумі 20 000 грн. та комісію 200 грн. за касове обслуговування. На підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч. З ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1653,60 грн. підлягає до стягнення з відповідача на користь держави.

Outcome: approved