Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач в листопаді 2013 року звернувся до суду з позовом до відповідача про знесення самочинного будівництва та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач самочинно збудував частину господарської споруди прямокутної форми з габаритними розмірами 3,85*10,4 м. Тому позивач звернувся з даним позовом до суду та просив суд постановити рішення яким зобов'язати відповідача знести самочинно збудовану частину господарської споруди прямокутної форми з габаритними розмірами 3,85 х 10,4 м. (побудовану на місці сараю під літерами "Б", "б"), вбиральні під літерою "Г", металевого паркану довжиною 3,51 м. з боку [ADDRESS] з дерев'яних дощок довжиною 66,46 м., що відділяє двір та город домоволодіння [ADDRESS], паркану з дерев'яних дощок між домоволодінням [ADDRESS] та [ADDRESS] довжиною 3,51 м., зазначених у додатку № 1 до висновку судової будівельно-технічної експертизи складеного 28.03.2014 р. за № 52 TOB "Подільський центр судових експертиз", розташованих по [ADDRESS] шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 182 кв.м. для відновлення проїзду загального користування, який створений згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 83 від 10.02.1983 р. до будинковолодіння [ADDRESS] за рахунок [PERSON]. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Третя особа та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, надавши суду письмові пояснення. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову в зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Виходячи з положень ст. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власниками землі або землекористувачами без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, належав на праві праватної власності батьку відповідача [PERSON] на підставі "Свідоцтва про право приватної власності на будівлю", виданого Вінницьким міським житловим управлінням від 04.12.1968 року за № 2784 та зареєстрованого Вінницьким міським БТІ 15.01.1969 року за № 12893. До складу будинковолодіння входили: будинок та два сараї, позначені літ. "Б", "б" та погріб літ. "п/б". [INFO] [PERSON] помер, після його смерті спадщина була розподілена наступним чином. 1/2 будинковолодіння [ADDRESS] була набута [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 17.03.1984 року, виданого державним нотаріусом 1-ї Вінницької державної нотаріальної контори за №114/84г та зареєстрованого в ВООБТІ 23.03.1984 року за №12893. Інша 1/2 будинковолодіння була набута в рівних частках по 1/6 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва на право власності за законом від 17.03.1984 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори по спадкові справі №114/84г, реєстровий № 4-682 та зареєстрованого в ВООБТІ 23.03.1984 року за №12893. 14.06.1990 року [PERSON] подарував належну йому 1/6 частку будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом 1 -ї Вінницької державної нотаріальної контори за № 2- 4053 та зареєстрованого в ВООБТІ 21.06.1990 року за№ 12893. 13.05.2013 року державним нотаріусом першої Вінницькі державної нотаріальної контори Надальською О.А. було видано на ім'я [PERSON], свідоцтво на право на спадщину за законом на 5/6 частин житлового будинку з відповідними частинами будівель [ADDRESS], спадкова справа № 258/1995 та зареєстровано в реєстрі №7-493. В той же день 13.05.2013 року дані відомості було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності. На підставі даного Свідоцтва 22.05.2013 року «ВМБТІ» було виготовлено Технічний паспорт на житловий будинок. Відповідно до висновку № 52 судової земельно-технічної експертизи, складеної 28 березня 2014 року Подільським центром судових експертиз, [PERSON] власник домоволодіння [ADDRESS], фактично користуємся земельною ділянкою загальною площею 1115,0 кв.м., що на 88,0 кв.м. менше площі, наданої відповідно до рішення виконкому Вінницької міської ради № 9 від 31.03.1990 року, і з яких 202,0 кв.м. розташовані під проїздом загального користування, який створений згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 83 від 10.02.1983 року до домоволодіння [ADDRESS] проїзд площею 202,0 кв.м має лінійні розміри - 3,51м * 57,46м * 3,52м * 57,47м. На проїзді розташовані сараї літ. «Б» з погребом «п/Б», «б», вбиральня літ. «Г» домоволодіння [ADDRESS]. Господарські будівлі та споруди, що частково знаходяться на проїзді загального користування, займають площу 26,0 кв.м, з яких: частина сараю літ. «Б» - 20,0 кв.м, частина сараю літ. «б» - 5,0 кв.м, вбиральня літ. «Г» - 1,0 кв.м. [PERSON] власник домоволодіння [ADDRESS], фактично користується земельною ділянкою загальною площею 602,0 кв.м., що на 2,0 кв.м. більше площі, наданої відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 83 від 10.02.1983 року. Вказаний в рішенні проїзд площею 12,0 кв.м заходить на земельну ділянку, якою станом на час проведення дослідження користується [PERSON] та має лінійні розміри 3,55м * 3,5м * 3,50м * 3,52м. На земельній ділянці, відведеній під проїзд загального користування згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 83 від 10.02.1983 року до домоволодіння [ADDRESS], якою користується [PERSON], розміщені наступні будівлі та споруди: сарай літ. «Б» з погребом літ. «п/Б», сарай літ. «б», вбиральня літ. «Г», металевий паркан з боку 1-го пров. Карбишева, паркан з дерев'яних дощок, що відділяє двір та город домоволодіння [ADDRESS], паркан з дерев'яних дощок між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS]. На будівлі сараїв літ. «Б», «б», погребу літ. «п/Б» акти приймання в експлуатацію відсутні, сараї літ. «Б», «б», погреб літ. «п/Б» включені в свідоцтво про право власності від 17.03.1984 р. та не рахувались як самовільні. Самовільно збудована убиральня літ. «В» прийнята в експлуатацію актом прийомки прибудови від 15.03.1990 року. Допитаний в судовому засіданні в якості спеціаліста представник КП «ВМБТІ» Тимощук Є.С. підтвердив, що сараї та вбиральня не є самочинно збудованими спорудами. За таких обставин суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 1.2 наданого рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів за № 83 від 10.02.1983 року «Про закріплення земельних ділянок» утворити проїзд (3.5*61,8) з [ADDRESS] до домоволодіння [PERSON] за рахунок земельної ділянки домоволодіння [PERSON] (а.с. 58, 59). При цьому надано акт від 21 лютого 1983 року про відвід земельної ділянки під забудову, який виконано в присутності забудовника [PERSON] і землекористувача [PERSON] Разом з тим суд критично оцінює даний акт, оскільки як вбачається з свідоцтва про смерть, актовий запис № 59, вчинений 8 січня 1983 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] помер [INFO], а тому він фізично не міг брати участь під час складення акту про відвід земельної ділянки під забудову та виділення проїзду загального користування. Також позивачем чи третьою особою не надано підтвердження того, що відведення земельної ділянки під проїзд загального користування відбулось за участю спадкоємців [PERSON] Також в акті зазначено, що до початку будівництва забудовник зобов'язується: оплатити землекористувачам в яких було відібрано земельну ділянку всі витрати пов'язані з таким відібранням в тому числі і культурних поліпшень за відповідними актами оцінки. Жодного відшкодування вартості будівель, які були розташовані на даній земельні ділянці, а також рослинних насаджень здійснено не було. Отже, умови які були необхідні для відведення земельної ділянки за рахунок земель будинковолодіння [ADDRESS] не були виконані саме власником будинковолодіння [ADDRESS]. Крім того, власник будинковолодіння [ADDRESS] був зобов'язаний протягом двох місяців з моменту відведення земель, укласти договір на право забудови, що також зроблено не було. Дане твердження повністю відповідає ст. 142 ЦК У PCP (в редакції що діяла до 1993 року), згідно якої у разі знесення будівлі належної йому на праві особистої власності, в зв'язку з вилученням земельної ділянки для державних або громадських потреб власник, одержує компенсацію відповідно до чинного законодавства. Факт відсутності будь-яких дій щодо встановлення проїзду загального користування також підтверджується викопійованням з чергового плану міста від 24.12.2012 року, на якому не зазначено жодних обмежень та жодних проїздів. Крім того, в технічному паспорті на будинковолодіння [ADDRESS] як від 1990 роту так і від 2013 року, таж не зазначено буть-яких обмежень. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 13078, що підтверджується відповіддю керівника КП «ВМБТІ» на замовлення [PERSON]. від 4 квітня 2013 року, станом на 29.12.2012 року 5/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по провулку [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою від 17.03.1984 року за р. № 4-679; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою від 17.03.1984 року за р. №4-682; договір дарування, посвідчений Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою від 14.06.1990 року за р. №2-4053. Станом на 14.02.1990 року (остання дата обстеження) на земельній ділянці по провулку [ADDRESS] розташовані : житловий будинок з прибудовами літ. «А» загальною площею - 83,1 кв. м., житловою - 57,4 кв. м., сарай літ. «Б», погріб літ. «П/Б», сарай літ. «б», убиральня літ. « Г», навіс літ. « 61» , огорожа №1-2. Слід зазначити, що в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (п. 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146 (далі -Методичні рекомендації). Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в п. 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки, відповідно до якого реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Суд вважає, у разі виявлення таких порушень до суду мав би звернутися з позовом відповідний орган влади або місцевого самоврядування про здійснення відповідної перебудови самовільним забудовником, і лише у разі, коли перебудова неможлива або особа, яка здійснила будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню, однак позивач з таким позовом не звернувся. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.03.1952 р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу № 1 у цілому". "Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи за ходами, направленими на послаблення "тягаря". В рішенні у справі "Антрік проти Франції" від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності". В рішенні у справі "Совтрансавто Холдінг проти України" від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація невпевненості, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1. В рішенні у справі "Звежинський проти Польщі" від 19 червня 2001 року Європейський суд зазначив, що позбавлення майна, у зазначенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбудеться в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися "справедливої рівноваги" між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивачем та третьою особою не доведено, що наявні огорожі та сараї під літерою "Б", "б", вбиральня під літерою "Г" порушують права позивача та третьої особи на користування проїздом спільного користування, отже вимоги про знесення споруд до законного власника і тим самим позбавлення його права власності не забезпечують "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та інтересами власника й порушують право на мирне володіння майном, а також є порушенням дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі і в наслідок порушенням положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та ст. 1 ЦПК України. З приводу вимог про знесення самочинно збудованих споруд, слід зазначити, що сараї літ. "Б", "б" включені в свідоцтво про право власності від 17.03.1984 року та не рахувались як самовільні, самовільно збудована убиральня прийнята в експлуатацію актом прийомки прибудови від 15.03.1990 року. В подальшому як вбачається з правовстановлюючих договорів, матеріалів інвентаризаційної справи, висновку експертизи, пояснень спеціаліста дані сараї та вбиральня не вважались самочинно збудованими. Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. В судовому засіданні не встановлено факту припинення права власності відповідача на сараї "Б", "б" та вбиральню, а тому відсутні підстави для їх знесення без припинення титульного права власності. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи, позивачу належить сарай площею 8,40*3,85 м. та сарай площею 3,85*2,10 м., позивач просить знести споруду з габаритними розмірами 3,85 х 10,4 м. , тобто конфігурація сараїв не змінилась. Згідно з положеннями ч. 7 ст. 376 ЦК України, для задоволення вимоги про знесення самочинного будівництва необхідна наявність певних умов, а саме: істотне відхилення від проекту, суперечність суспільним інтересам або порушення права інших осіб, істотне порушення будівельних норм і правил, а також неможливість проведення відповідної перебудови або відмова особи від такої перебудови. Зазначені обставини позивачем в поданому позові не доведені. Водночас, можливість знесення самочинного будівництва закон пов'язує саме з цими обставинами. Також необхідно зазначити, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Так, п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ за № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" вказує, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Оскільки в судовому засіданні не встановлено межі частини земельної ділянки, виділеної під проїзд загального користування, суд не вбачає підстав для знесення металевого паркану довжиною 3,51 м. з боку [ADDRESS] з дерев'яних дошок довжиною 66,46 м., що відділяє двір та город домоволодіння [ADDRESS], паркану з дерев'яних дошок між домоволодінням [ADDRESS] та [ADDRESS] довжиною 3,51 м. Крім того, суд звертає увагу, що в ході судового розгляду не підтвердилось наявність паркану з дерев'яних дошок довжиною 66,46 м., що відділяє двір та город домоволодіння [ADDRESS], наявним є паркан, що відділяє домоволодіння [ADDRESS] та [ADDRESS], та знесення цього паркану може призвести до порушення прав інших осіб, які не залучені до участі в справі. У зв"язку із відмовою в задоволенні позові судові витрати слід залишити за позивачем, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Виниклі правовідносини врегульовані ст.ст. 12, 83, 125, 212 Земельного кодексу України, ч. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів». На підставі викладеного та

Outcome: dismissed