Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду даним позовом 28.10.2014 року мотивуючи тим, що 08.10.2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Фінанс» було укладено договір № 01/14-00022. Під час укладення договору довіреним представником відповідача йому було роз'яснено умови договору з яких він зрозумів, що отримує транспортний засіб МТЗ-82.1 після сплати 24000 грн. Комісії і в подальшому може обрати для себе будь - який варіант для оплати, що вказані у Додатку 1 чи Додатку 2 до договору. Загальна сума виплат по договору складала 120 000 грн. На запитання щодо суми в розмірі 240000 грн., яка булла вказана в додатку до договору, представником було роз'яснено, що дана сума буде загальною сумою виплат у разі обрання варіанту виплат згідно додатку № 2, тобто на 5 років ( 60 місяців). Згідно п. «Визначенн» можна зрозуміти, що за відсутності претензій у сторін транспортний засіб буде переданий у випадку сплати будь - якого платежу, що визначені додатком №1 та №2. Для виконання умов договору він сплатив на рахунок відповідача 24 000 грн. Згодом звернувся до відповідача з вимогою про передачу йому транспортного засобу, а відповідач, у свою чергу, запропонував для початку сплатити суму авансу, про що в додатку №1 до договору нічого не зазначено. Таким чином йому стало відомо, що дійсна вартість транспортного засобу складає 240 000 грн, а не 120 000 грн. Загальна ж сума по договору складає 322 487,49 грн. Крім того Відповідач повідомив, що трактора на який він розраховував вже не залишилось та запропонував укласти додаткову угоду про збільшення вартості транспортного засобу. Проте, він був вимушений відмовитись, оскільки це може істотно збільшити загальну суму договору. У свою чергу додаток №2 до Договору у випадку розстрочення на 60 місяців (5років) містить у собі таблицю «Вхідна інформація», в які зазначено щомісячний платіж 2854,79 грн., та «Відвантаження автомобіля після оплати», авансовий платіж 120 000 грн., комісія за передачу 7200 грн. Дані таблиці заплутують та вводять в оману своєю неточністю. Крім того, представником відповідача було надано пояснення, що повністю суперечать умовам договору у частині розрахунку та загальної ціни. Договір не містить чітких та зрозумілих положень про те, що предмет лізингу переходить у власність Лізингоодержувача лише після сплати сум визначених у 1-му та 2-му Додатках або загальної суми по договору, що складає 322487,49 грн. Згідно п.1.6 Договору, у разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладення даного договору до повної сплати авансу Лізингоодержувачем, останній повинен єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі Предмету Лізингу та передачі його Лізингоодержувачу, з метою виплати Лізингоодержувачем не менше 50% від вартості Предмета Лізингу на момент його передачі. В такому випадку остаточна вартість Предмета Лізингу та поточні лізингові платежі будуть перераховані та встановлені в додатковій угоді до даного договору, яка є його невід'ємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості Предмету Лізингу є рахунок- фактура чи прас-лист від офіційного дилера(виробника). Згідно п.10.11 Договору, у випадку розірвання Договору Лізингоодержувачем (Позивачем) до сплати останнім на рахунок Лізингодавця (Відповідача) авансового платежу, Лізигодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. Позивач вважаю, що вищевказані пункти договору є несправедливим, та таким, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача в не відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.12 ст.10, ч.ч. 1,2,4,13 ст. 18, ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 216 ЦК України Договір фінансового лізингу №01/14-00022 від 08.10.2014 року є недійсним. В добровільному порядку вирішити спір неможливо, тому позивач просить суд визнати Договір фінансового лізингу №01/14-00022 від 08.10.2014 року укладений між ним, [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Фінанс» недійсним та стягнути з відповідача кошти отримані на виконання даного договору у розмірі 24 000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Представник позивача, адвокат за договором [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, за довіреністю у справі Носік Віталій Петрович, в судовому засіданні позов не визнав, надав до суду письмові заперечення проти позову та просив відмовити в задоволенні вимог позивача в повному обсязі. Суд, заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків ( ст.11 ЦК України). 08.10.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Фінанс» було укладено Договір фінансового лізингу №01/14-00022, відповідно до якого відповідач придбає у свою власність транспортний засіб і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та на умовах договору. Невід'ємною частиною договору є додатки до нього №1 - графік сплати першого лізингового платежу, №2- графік сплати лізингових платежів після отримання предмету лізингу, №3 - специфікація. ( а.с.5-14). На виконання умов вказаного договору позивачем 08.10.2014 року сплачено комісію за організацію ( 10%) в розмірі 24000 грн.( а.с. 15 - квитанція № 16КС40244). П. 1.4 Договору лізингу передбачено, що лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь - якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета Лізингу, його заміні, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. З вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Зазначена умова договору узгоджується з положеннями ст.808 ЦК України, яка передбачає відповідальність продавця ( постачальника) предмета договору лізингу, а саме: якщо відповідно до договору непрямого лізингу, що має місце вданому випадку, вибір продавця ( постачальника предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець ( постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу. Його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Згідно п.1.6 Договору, у разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладення даного договору до повної сплати авансу Лізингоодержувачем, останній повинен єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі Предмету Лізингу та передачі його Лізингоодержувачу, з метою виплати Лізингоодержувачем не менше 50% від вартості Предмета Лізингу на момент його передачі. В такому випадку остаточна вартість Предмета Лізингу та поточні лізингові платежі будуть перераховані та встановлені в додатковій угоді до даного договору, яка є його невід'ємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості Предмету Лізингу є рахунок- фактура чи прас-лист від офіційного дилера(виробника). Згідно Додатків № 1, № 2 договору лізингу ( а.с.12,13) загальна вартість предмета лізингу становить 240 000 грн. П. 3.2.6. Договору лізингу передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний відшкодовувати лізингодавцю збитки, заподіяні неналежним виконанням своїх зобов'язань за умовами даного договору до моменту підписання акту приймання - передачі предмета лізингу. П. 10.11 Договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного Договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг". З аналізу вказаних норм вбачається, що за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Положення ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", встановлює, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом встановлено, що ні під час складання Договору, ані після його укладення від позивача до відповідача не надходило звернень про надання йому роз'яснень щодо окремих положень правочину. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки договору лізингу та додатків до нього про повноту отриманої інформації. Позивач не вказав, на підставі яких ознак, зазначених у ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", кваліфікував умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Позивачем не надано жодних доказів того, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними. Зважаючи на викладені положення чинного законодавства та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку що при підписанні договору, передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договору лізингу відповідає вимогам, в т.ч. Закону України "Про захист прав споживачів", а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві та представник позивача в судовому засіданні. За таких обставин суд не знаходить передбачених законом підстав для застосування положень ст.216 ЦК України і стягнення із відповідача на користь позивача коштів у розмірі 24 000 грн. Отже, суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed