Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» зазначає, що 07.04.2008 р. між Акціонерним банком «БРОКБІЗНЕСБАНК» (на даний час Публічне акціонерне товариство «БРОКБІЗНЕСБАНК», яке відповідно до п. 1.1. Статуту є правонаступником прав та обов'язків Акціонерного банку «БРОКБІЗНЕСБАНК») та [PERSON] був укладений Кредитний договір №170К-08. Відповідно до умов Кредитного договору Банк на умовах, визначених договором, зобов'язався надати Позичальнику грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США на строк з 07.04.2008 р. по 06.04.2018 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних від залишку заборгованості, а Позичальник зобов'язався належним чином повернути кредит Банку, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом, виконати інші зобов'язання, визначені договором. Позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачці [PERSON] кредитні кошти в сумах та в строки, передбачені Кредитним договором, що підтверджується доданою до матеріалів справи випискою по рахунку. Проте, в порушення умов Кредитного договору та додаткових угод до нього, Боржник свої зобов'язання належним чином не виконала, погашення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом не здійснила, у встановлені строки штрафних санкцій не сплатила. З метою забезпечення належного виконання Позичальником кредитних зобов'язань між Позивачем та Відповідачем [PERSON] 08.12.2011 р. був укладений Договір поруки №170К-08/п1. За умовами визначеного договору поруки Поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед Кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання Боржником усіх його зобов'язань за Кредитним договором та додатковими угодами до нього, включаючи сплату основного боргу, відсотків, штрафних санкцій, відшкодування збитків, тощо. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Зважаючи на наведене представник позивача просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачів, в солідарному порядку, наявну заборгованість та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між споживачем та банком, є гривна. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який з урахуванням припису статті 4 Цивільного кодексу України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері. Одночасно, статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України. Відповідно до статі 2 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Згідно із статтею 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого Банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: - надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний: є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; й) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4, в кредитному договорі повинна зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або. якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. З кредитного договору № 170К-08 від 07 квітня 2008 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Отже, в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачеві, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оскільки оскаржуваний кредитний договір є споживчим, до нього підлягає застосування Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі вищевикладеного просить суд постановити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір № 170К-08 від 07 квітня 2008 року. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що відповідно до кредитного договору № 170К-08 від 07 квітня 2008 року АБ «БРОКБІЗНЕСБАНК» зобов'язувався надати кредит [PERSON] у сумі 200 000 доларів США. 08 грудня 2011 року між ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та [PERSON] був укладений договір поруки № 170К-08/п1. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Підставою для припинення договору поруки може бути здійснення без згоди поручителя зміни основного зобов'язання, яке забезпечене порукою, у даному випадку це збільшення розміру відсотків річних за кредитним договором. У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97 цс 13, за змістом частини першої статті 559 Цивільного кодексу України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. На підставі вищевикладеного просить суд визнати поруку за договорами поруки № 170К-08/п1, укладеною між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] такою, що припинена. В судовому засіданні представник ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Подала до суду заперечення з приводу поданого позову [PERSON] З огляду на те, що позивач [PERSON] жодного разу не з'явився в судові засідання, то його позов просить залишити без розгляду. Представник відповідачки [PERSON] за первісним позовом ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» - [PERSON] - позов не визнав з мотивів, що викладені ними в позові [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. Заявлений ними позов про визнання договору недійсним підтримали з підстав, що викладені в позові. Відповідач за первісним позовом ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» - [PERSON], та він же як позивач за зустрічним позовом жодного разу не з'явився в судове засідання. Зі слів представника [PERSON] - [PERSON], [PERSON] був достовірно повідомлений про всі дати судових засідань. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі. Зважаючи на клопотання представника ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» про залишення позову [PERSON] без розгляду суд з цього приводу постановив ухвалу, позов залишений без розгляду на підставі ч.3 ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» підлягає до часткового задоволення; позов [PERSON] не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 10.06.2014 р. Правлінням Національного банку України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» (постанова правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339). Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 45 від 11.06.2014 р. розпочато ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON]. Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 103 від 21.05.2015 процедуру ліквідації АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» продовжено, та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON]. Відповідно до п.1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 37 вищезазначеного Закону, уповноважена особа фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа фонду має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи. Згідно ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа у встановленому законодавством порядку вживає заходів до повернення заборгованості позичальників перед Банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. 07.04.2008 між Акціонерним банком «БРОКБІЗНЕСБАНК» (на даний час Публічне акціонерне товариство «БРОКБІЗНЕСБАНК», яке відповідно до п. 1.1. Статуту є правонаступником прав та обов'язків Акціонерного банку «БРОКБІЗНЕСБАНК») та [PERSON] був укладений Кредитний договір №170К-08 (надалі за текстом - Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору Банк на умовах, визначених договором, зобов'язався надати Позичальнику грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США на строк з 07.04.2008 року по 06.04.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних від залишку заборгованості, а Позичальник зобов'язався належним чином повернути кредит Банку, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом, виконати інші зобов'язання, визначені договором. Пунктом 1.1. Кредитного договору встановлено, що погашення кредиту проводиться Позичальником щомісячно до 15 числа місяця, починаючи з листопада 2008 року - рівними частинами в сумі 1 755 доларів США, останній платіж - в сумі 1 685 доларів США. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, Позичальник здійснює повернення кредиту у готівковій або безготівковій формі на вказаний Банком Позичальнику позичковий рахунок згідно з графіком. Пунктом 2.3.1. Кредитного договору відсотки нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений умовами цього договору, на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році. Згідно п. 2.3.2. Кредитного договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється Банком у валюті кредиту, щомісячно, за поточний календарний місяць в останній робочий день місяця. В подальшому до Кредитного договору були укладені додаткові угоди, якими змінювався розмір відсоткової ставки за користування кредитом. Позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачці [PERSON] кредитні кошти в сумах та в строки, передбачені Кредитним договором, що підтверджується доданою до матеріалів справи випискою по рахунку. Проте, в порушення умов Кредитного договору та додаткових угод до нього, Боржник свої зобов'язання належним чином не виконав, погашення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом не здійснив, у встановлені строки штрафних санкцій не сплатив. Станом на 11.08.2015 р. відповідно до розрахунку заборгованості, який додається, загальна заборгованість Позичальника за Кредитним договором №170К-08 від 07.04.2008 року в еквіваленті до національної валюти становить 5 757 065,94 грн. (п'ять мільйонів сімсот п'ятдесят сім тисяч шістдесят п'ять гривень 94 коп.) та складається з: > заборгованості по кредиту в розмірі 149 087,84 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України станом на 11.08.2015 за курсом НБУ (2108,9882 грн. за 100 доларів США) становить в розмірі 3 144244,95 грн.; > заборгованості за процентами в розмірі 25 882,73 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України станом на 11.08.2015 за курсом НБУ (2108,9882 грн. за 100 доларів США) становить в розмірі 545 863,72 грн.; > пеня/неустойка за прострочення сплати кредиту в розмірі 23 259,69 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України станом на 11.08.2015 за курсом НБУ (2108,9882 грн. за 100 доларів США) становить в розмірі 490 544,12 грн.; > пеня/неустойка за прострочення сплати відсотків в розмірі 4 046,27 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України станом на 11.08.2015 за курсом НБУ (2108,9882 грн. за 100 доларів США) становить в розмірі 85 335,36 грн.; > 3% річних за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту (згідно ст. 625 Цивільного кодексу України) в розмірі 2 834,46 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України станом на 11.08.2015 за курсом НБУ (2108,9882 грн. за 100 доларів США) становить в розмірі 59 778,43 гри.; > 3% річних за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках (згідно ст. 625 Цивільного кодексу України) в розмірі 504,88 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України станом на 11.08.2015 за курсом НБУ (2108,9882 грн. за 100 доларів США) становить в розмірі 10 647.86 фн.; > розрахунок штрафних санкцій за порушення умов кредитного договору в розмірі 62 579,99 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України станом на 1 1.08.2015 за курсом НБУ (2108,9882 грн. за 100 доларів США) становить в розмірі 1 319 804,60 грн.; > розрахунок штрафних санкцій за порушення умов договору іпотеки в розмірі 100 846,90 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1049 ЦК України встановлено, що Позичальник зобов'язаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 7.1. Кредитного договору встановлено, що за порушення строків погашення заборгованості за Кредитом та/або строків сплати відсотків за користування Кредитом та/або комісії, Банк має право нараховувати Позичальнику неустойку за кожний день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, що визначена п. 1.1 Кредитного договору, від суми простроченої заборгованості. Неустойка підлягає сплаті на письмову вимогу Банка. Неустойка нараховується із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році. Пунктом 7.2. Кредитного договору визначено, що Банк має право нараховувати Позичальнику неустойку у розмірі 5 % відсотків від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання Позичальником п. 4.2.6. цього Договору за кожен факт порушення. У відповідності до ст. 509 ЦК України кредитор вправі вимагати виконання обов'язку від боржника у випадку невиконання останнім своїх зобов'язань. Оскільки заборгованість перед банком не погашена, Банк має право, відповідно до п. 3.1.3. Кредитного договору, вимагати від позичальника дострокового повернення заборгованості за цим Договором. Для реалізації цього права Банк надсилає письмове повідомлення Позичальнику з відповідною вимогою. Після спливу 30 (тридцяти) календарних днів та за умови, що порушення не усунуте, на 31 (тридцять перший) календарний день після отримання Позичальником вимоги, термін повернення кредиту вважається таким, що настав і Позичальник зобов'язаний сплатити наявну заборгованість за кредитом в повному обсязі. Якщо таке погашення не здійснене протягом 5 (п'яти) банківських днів, Банк має право вжити заходи по стягненню наявної заборгованості за цим договором. Про необхідність погашення заборгованості по кредиту Відповідачка [PERSON] повідомлялася листом-вимогою за вих. №260/064рв від 06.06.2014 р., який залишений без відповіді. З метою забезпечення належного виконання Позичальником кредитних зобов'язань між Позивачем та Відповідачем [PERSON] 08.12.2011 року був укладено Договір поруки №170К-08/п1 (надалі за текстом - Договір поруки). За умовами визначеного договору поруки Поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед Кредитором, солідарно, в повному обсязі за своєчасне виконання Боржником усіх його зобов'язань за Кредитним договором та додатковими угодами до нього, включаючи сплату основного боргу, відсотків, штрафних санкцій, відшкодування збитків, тощо. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У відповідності до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Пунктом 2.1.1. Договору поруки встановлено, що у разі невиконання Боржником своїх зобов'язань за Кредитним договором, протягом 5 (п'яти) робочих днів з дня невиконання пред'явити свої вимоги безпосередньо до Поручителя. В силу приписів п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення /вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Станом на сьогоднішній день заборгованість боржника перед Банком залишається не погашеною, [PERSON] своїх зобов'язань як поручитель за кредитними зобов'язаннями Позичальника, теж не виконав. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. У відповідності до правової позиції, яка міститься у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Згідно положень ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Зважаючи на правову позицію Верховного Суду України, з метою захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних осіб під час здійснення завдань цивільного судочинства у відповідності до Конституції України суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині задоволення стягнення штрафу за порушення умов договору слід відмовити. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення. Банк звільнений від сплати судового збору, у зв'язку із зверненням до суду з цією позовною заявою, що випливає з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З відповідачів підлягають до стягнення судові витрати на користь держави по 1827 грн., з кожного. Щодо позову [PERSON], то в його задоволенні слід відмовити. Так, однією з підстав для визнання недійсним кредитного договору позивачка зазначає відсутність в Банку індивідуальної ліцензії на право здійснення разової валютної операції. Таке твердження є безпідставним, зважаючи на наступне. Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Отже, чинне законодавство обмежує (а не забороняє) застосування іноземної валюти як засобу платежу в розрахунках між резидентами і не містить приписів щодо заборони на визначення грошових зобов'язань в іноземній валюті. Окрім того відсутність заборони надання банками кредитів в іноземній валюті підтверджується рядом статей Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 161 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акта планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Частиною 2 ст. 192 Цивільного кодексу України визначено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 3 ст. 533 Цивільного кодексу України встановлює, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним нормативним актом, яким банки користуються при здійсненні своєї діяльності, є Закон України "Про банки і банківську діяльність". Так, вищезазначений Закон дає визначення банківського кредиту, як будь-якого зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. В свою чергу у відповідності з нормами статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями. Таким чином згідно з Законом України "Про банки і банківську діяльність" банки мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, отримання відсотків від позичальників за такими кредитами на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема залучення і розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Щодо видачі кредитних коштів в доларах США, слід зазначити, що на час видачі кредиту АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» діяв на підставі Банківської ліцензії №138 виданої Національним Банком України 03.12.2001р., та Дозволу №138-3 від 01.09.2003 р. та Додатку до Дозволу №138-3 від 01.09.2003 р. З вищенаведених документів вбачається, що Публічне акціонерне товариство «БРОКБІЗНЕСБАНК» у 2008 р. (на момент видачі кредиту Акціонерний Банк «БРОКБІЗНЕСБАНК») мав право на заняття банківською діяльністю, в тому числі і право здійснювати діяльність пов'язану з видачею кредитів в іноземній валюті. Після чого, у 2009 р. в зв'язку з зміною найменування банку з Акціонерного Банку «БРОКБІЗНЕСБАНК» на Публічне акціонерне товариство «БРОКБІЗНЕСБАНК», банком було отримано відповідну банківську ліцензію. При цьому, у зв'язку із зміною назви Банку, з метою отримання нової банківської ліцензії а також дозволу та додатку до нього, та на виконання Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій затвердженого Постановою правління НБУ від 17.07.2001 р. за № 275, банківська ліцензія №138 від 03.12.2001 р., дозвіл №138-3 від 01.09.2003 р., додаток до Дозволу №138-3 від 01.09.2003 р. було повернуто до Національного банку України. Таким чином, видача кредитних коштів в іноземній валюті здійснена Банком у відповідності до вимог чинного законодавства, що діяло на момент видачі кредиту, та за наявності відповідної ліценції та дозволів. Ще однією підставою для визнання недійсним кредитного договору, [PERSON] вказує на те, що Банк не їй повної інформації як споживачу фінансових послуг. Таке твердження спростовується наступним. 10.05.2007 р. Національним Банком України було прийнято постанову №168, якою затверджено правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила). Правила надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту були прийняті з метою запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації (п. 1.1. Правил). Також Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п. 1.2. Правил). Додаток до Правил містить Таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної відсоткової ставки (далі Таблиця), та методичні рекомендації щодо її заповнення. Пункт 3.3 Правил встановлює обов'язок банків в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її у відсотковому значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної відсоткової ставки (у відсотках річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Встановлений пунктом 3.3 Правил порядок розрахунку реальної відсоткової ставки, як такої, що точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, є аналогічним порядку розрахунку ефективної ставки відсотка. Отже, як вбачається із Правил, при розрахунку реальної відсоткової ставки, яка має лише довідковий характер, беруться дані із припущенням, що на дату Договору кредитні кошти Позичальнику надано в повному обсязі. На виконання вищевказаного Позивача було належним чином повідомлено про умови кредитування, про відсоткову ставку, та надано орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту. Доказом цього є довідка про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, розрахунок платежів за кредитним договором. Дані документи підписані позичальником, що свідчить про обізнаність з вищезазначеними умовами. Крім того таблиця, яка є додатком до кредитного договору, заповнюється з метою надання споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, та не встановлює будь-яких обов'язків для позичальника, оскільки несе виключно інформаційний та довідковий характер. Таким чином права [PERSON] порушені не були. Окрім того, сторона мала можливість ознайомитися з текстом договору до часу його підписання. Але, оскільки з пояснень [PERSON], на час підписання кредитного договору вона належним чином не ознайомилася із змістом кредитного договору, то в діях позивачки вбачається власна недбалість. Суд вважає, що помилка внаслідок власного недбальства позивачки не є підставою для визнання недійсним кредитного договору. Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до наступних висновків: ●надаючи кредит позичальнику в іноземній валюті Банк діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, що діяло на момент видачі кредиту, та за наявності відповідної ліценції та дозволів; ●при укладенні спірного договору зі сторони Банку не були порушені норми чинного законодавства; ●при укладенні спірного договору сторонами була досягнута згода щодо всіх його істотних умов, та були дотримані вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини; ●відповідно до кредитного договору Банк виконав свої зобов'язання, надавши [PERSON] грошові кошти в розмірі, визначеному договором; ●[PERSON] взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує. Таким чином заявлений [PERSON] позов є безпідставним, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та є спробою уникнути виконання договірних зобов'язань по кредитному договору. Щодо заявленої вимоги про стягнення з відповідачів на користь банку: - 3% річних за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту (згідно ст. 625 Цивільного кодексу України) в розмірі 2 834,46 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України станом на 11.08.2015 за курсом НБУ (2108,9882 грн. за 100 доларів США) становить в розмірі 59 778,43 грн.; - 3% річних за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках (згідно ст. 625 Цивільного кодексу України) в розмірі 504,88 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України станом на 11.08.2015 за курсом НБУ (2108,9882 грн. за 100 доларів США) становить в розмірі 10 647,86 грн., то суд вважає що вони також підлягають до задоволення. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: approved