Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-30 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05 квітня 1991 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року. За період спільного подружнього життя ними нажите нерухоме майно, а саме квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що на даний момент добровільним чином поділити спільно нажите майно у них не виходить, то було прийнято рішення звернутися з відповідним позовом до суду. На підставі вищевказаного просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на праві особистої приватної власності 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на праві особистої приватної власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 серпня 2019 року відкрито провадження по дані справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2019 року, зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до моменту набрання законної сили судовим рішення у цивільній справі за № 755/6117/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, що перебуває на розгляді у Дніпровському районному суді м. Києва. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2020 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - поновлено і призначено підготовче судове засідання. 16 жовтня 2020 року відповідач на адресу суду направив додаткові письмові пояснення, відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, а саме щодо визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/ 2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що сторони з кінця 2013 року не проживали разом та не вели спільного господарства. За час окремого проживання в шлюбі в сторін були окремі сімейні бюджети. Позивач і відповідач (кожен з них) не передавали зароблені кошти в спільний бюджет. Під час окремого проживання в шлюбі сторони хоч і проживали на території одного домоволодіння, але в різних будинках і майже не зустрічалися. Позивач проживав сам в окремому будинку. Вказані обставини були предметом дослідження у цивільній справі за №755/6117/19 про поділ майна подружжя, яка була розглянута Дніпровським районним судом міста Києва (суддя Яровенко Н. О.). Рішення у справі набрало законної сили. В мотивувальній частині згаданого рішення дослівно зазначено: «Допитаний в судовому засіданні свідок, яка є сусідкою пояснила, що починаючи з кінця 2013 року позивач та відповідач хоч і жили в одному домоволодіння, але в різних будиночках; В той час відповідач хворів, а позивач його не доглядала та не допомагала. Подружжя жили окремо один від одного. Аналогічні пояснення в судовому засіданні дав свідок, якій перебував в дружніх стосунках з відповідачем. На спростування факту окремого проживання з відповідачем з 2013 року позивачем не надано жодного доказу. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що факт окремого проживання позивача та відповідача з кінця 2013 року вважається встановленим». А беручи до уваги що шлюб між Позивачем і Відповідачем було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01.12.2017, то період з кінця 2013 року до моменту розірвання шлюбу (01.12.2017) слід вважати таким, під час якого подружжя проживало окремо і вело кожен з них своє особисте господарство. В цей період бюджет подружжя був окремим. Якраз в цей період Відповідач придбав (інвестував кошти в будівництво) квартиру. Зокрема. 01.10.2015 Відповідач здійснив оплату майнових прав на квартиру згідно договору за №15/ЛУ ІО-А від 17.08.2015, а 21.07.2016 провів оплату залишку майнових справ на квартиру згідно договору. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. А зважаючи нате, що як встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва подружжя з кінця 2013 року проживало окремо та фактично припинило шлюбні відносини, то майно, яке набуте [PERSON] з кінця 2013 року і до моменту набуття рішенням про розірвання шлюбу законної сили щодо майна набутого в шлюбі за такий період, слід визнати таким, що належить на праві власності виключно Відповідачу. Адже таке майно є особистою приватною власністю кожного з подружжя. Таким чином, єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS] є виключно [PERSON] . Окрім того, просить суд взяти до уваги, що Відповідач за час окремого проживання самостійно займався бізнесом і мав змогу самостійно оплатити вартість майнових прав на квартиру що відповідно до договору за №15/ЛУ10-А (п. 3.1. Договору) від 17.08.2015 становило 368 214 грн. Підтвердженням факту можливості оплатити вартість майнових прав є Довідка про доходи фізичної особи-підприємця [PERSON] (ІНПП [NUMBER] , дата проведення державної реєстрації 29.05.2009 р.) за період з жовтня 2013 року по вересень 2015 року. Всього за період з жовтня 2013 року по вересень 2015 року ФОП [PERSON] отримав доходу в сумі 1 329 501, 26 грн. Очевидно, Відповідач мав фінансову можливість за особисто зароблені кошти оплатити вартість майнових прав на квартиру за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2021 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка та її представник не з`явились. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Представник позивача до суду направила заяву про розгляд справи у їх відсутності, у якій вимоги позову підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. 05 квітня 1991 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , зареєстрований Дніпровським відділом записів громадянського стану м. Києва за актовим записом № 455. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року справі № 755/513/17 шлюб позивачки [PERSON] з відповідачем [PERSON] , який зареєстрований Дніпровським відділом записів громадянського стану м. Києва 05 квітня 1991 року за актовим записом № 455, розірваний. Вказане рішення набрало законної сили 12 грудня 2017 року. За період спільного подружнього життя сторонами нажите нерухоме майно, а саме квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на праві власності [PERSON] 30 липня 2016 року зареєстрована квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності є: договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №15/ЛУ10-А від 17.08.2015 року, укладений ТОВ «Петрівський квартал» та [PERSON] ; додаткова угода до договору від 28.07.2016, укладена ТОВ «Петрівський квартал» та [PERSON] ; акт прийому-передачі квартири від 28.07.2016, укладений ТОВ «Петрівський квартал» та [PERSON] .. Довідка про доходи фізичної особи-підприємця [PERSON] за період з жовтня 2013 року по вересень 2015 року свідчить що, всього за період з жовтня 2013 року по вересень 2015 року ФОП [PERSON] отримав доходу в сумі 1 329 501, 26 грн. Довідка про доходи фізичної особи-підприємця [PERSON] вказує на те, що відповідно до поданої декларації про майновий стан і доходи за період з 01.04.по 31.12.2016 р. вона знаходилась на загальній системі оподаткування, доходів від підприємницької діяльності не отримувала. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. За встановлених обставин спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка". Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як вбачається з рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року, позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на автомобіль Toyota Avensis, 2011 року випуску, Д.Н.З. [NUMBER] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на автомобіль Toyota Land Cruiser, 2006 року випуску. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частини корпоративних прав Приватного підприємства «ВІ-САН і Ко» сумі 301500 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частини корпоративних прав Приватного підприємства «ВІ-САН» сумі 5 грн. В решті позову відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 8810 грн. судового збору. Проте, суд не погоджується з доводами сторони відповідача про те, що вказані обставини, встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 202 року мають преюдиційне значення для даної справи, виходячи з наступного. За змістом статті 82 ЦПК України преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому суб`єктний склад сторін у справі не має бути повністю тотожним. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. Проте вказана норма статті закону є правом, а не обов`язком суду. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. За встановлених обставин, суд вважає про обґрунтованість позовних вимог про визнання квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також здійснення розподілу вказаної квартири між сторонами. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним" від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, понесені ним при зверненні до суду, пропорційно до задоволених вимог. Враховуючи наведене,

Outcome: partial