Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

11 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просила визнати за собою право власності на земельну ділянку площею 6,12га, розташовану на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, яка залишилася після смерті двоюрідного брата позивача [PERSON], померлого 16.07.2013року у смт.Сарата Одеської області. В обґрунтування вимог зазначила, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.11.2015 року позивачу визначено додатковий строк тривалістю шість місяців для подання заяви про прийняття спадщини у порядку пятої черги за законом після смерті [PERSON]. Зазначила також, що у наданий судом строк звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрито спадкову справу №303/2015 від 24.11.2015 року, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом відмовлено у звязку з ненаданням спадкоємцем правовстановлюючого документа на спадкове майно, а також у зв'язку з недоведенням родинних відносин зі спадкодавцем через розбіжності в написанні імені батька позивача у її свідоцтві про народження та свідоцтві про народження батька - "Валерій" замість "Валер'ян". Посилаючись на те, що оригінал правовстановлюючого документа на земельну ділянку втрачено, а також на неможливість оформити спадкові права у позасудовому порядку у звязку із допущенням посадовими особами помилок у зазначенні імені батька та її по-батькові, що перешкоджає встановленню родинних відносин зі спадкодавцем, зазначаючи, що інших близьких родичів у померлого немає, [PERSON] вважає, що є підстави для визнання за нею права власності на земельну ділянку судом. Позивач та її представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Представник позивача надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглядати справу без її участі. Представник Білоліської сільської ради, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Надав заяву, в якій позов визнав, просив розглядати справу без його участі. Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2013 року в смт.Сарата Одеської області помер [PERSON]. На підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть серії І-ЖД №427061, виданого повторно 21.11.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №312 (а.с.6). З довідки Білоліської сільської ради Татарбунарського районного суду Одеської області № 928 від 01.12.2015 року слідує, що [PERSON] [INFO], на день своєї смерті 16.07.2013 року був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [INFO], при цьому крім нього у будинку на момент смерті інших осіб зареєстовано не було (а.с.34). Судом встановлено, що спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №040112, виданого 29.06.2000року, належала земельна ділянка площею 6,12 га, розташована на території Білоліської сільської ради, масив №14 ділянка №5, яку було виділено для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.а.с.7,8). З акту про передачу та прийом земельної частки (паю) в натурі від 19.05.2000 року слідує, що земельну ділянку площею 6,12 га передано [PERSON] на підставі рішення VX сесії ХХІІІ скликання Білоліської сільської ради від 25.04.2000 року (а.с.9). З газети «Татарбунарский вестник» №46 від 28 листопада 2015 року вбачається, що розміщено оголошення про втрату державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ОД №040112, виданий 29.06.2000 року Білоліською сільською радою народних депутатів на імя [PERSON], вважається недійсним (а.с.18). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.11.2015року позивачу визначено строк тривалістю у 6 місяців для подання [PERSON] заяви про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON], померлого 16.07.2013року, у порядку пятої черги по закону (а.с.а.с.10,11). З матеріалів справи також вбачається, що приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] заведено спадкову справу №303/2015 від 24.11.2015року до майна [PERSON], померлого 16.07.2013року (а.с.37). З відповіді приватного нотаріуса від 03.12.2015року №1230/02-14 слідує, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON], померлого 16.07.2013року, у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа на успадковане майно - земельну ділянку, а також у зв'язку з недоведенням родинних відносин зі спадкодавцем (а.с.19). З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00016033591 від 21.11.2015 року вбачається, що батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON] (а.с.16). З витягу з Державного реєстру №00016033537 від 21.11.2015 року вбачається, що батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON] (а.с.17). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] - батька позивача - його імя російською мовою зазначено «Валериян» та у графі «батько» російською мовою зазначено «Трофимов Петр Иванович» (а.с.15). Зі свідоцтва про народження серії І-АГ №616911, виданого 27.04.1970 року Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області, вбачається, що по-батькові позивача російською мовою вказано «Валерьяновна», при цьому у графі «батько» помилково зазначено російською мовою імя «Валерий» (а.с.13). В судовому засіданні встановлено, що 08.09.1990року позивачем укладено шлюб з [PERSON] та змінено прізвище з "Трофімова" на "Шульга", що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД №498974 (а.с.14). Вирішуючи спір, що виник зі спадкових правовідносин, суд виходить з такого. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК). Спадкуванням, згідно зі ст.1216 Цивільного кодексу України, є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК). За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч.1 ст.1225 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно зі ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини та відмови від її прийняття встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом зазначеного вище строку. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (ч.1 ст.1273 ЦК). Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 (втратила чинність на підставі постанови КМУ від 03.06.2013року №483) було затверджено форму державного акта на право власності на землю. Державний акт вказаної форми видавався як фізичним, так і юридичним особам державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувався головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу (далі ЗК) України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст.126 ЗК України (в редакції, що діяла до 01 січня 2013 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. З 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку посвідчується на загальних підставах посвідчення права власності на об'єкти нерухомого майна, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.п. 9, 10 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013року №868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею або рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зазначене узгоджується з позицією, висловленою Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивача як спадкоємця не визнається, а відтак підлягає захисту в судовому порядку. З урахуванням того, що позивач не має оригіналу правовстановлюючого документу та не може за чинним законодавством отримати його дублікат, відтак, позбавлена можливості оформити у позасудовому порядку спадкові права на земельну ділянку, право на яку набув [PERSON] за життя, беручи до уваги те, що спадкова справа до майна померлого заведена у нотаріальній конторі відповідно до заяви позивача, інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися, зважаючи на те, що у судовому засіданні встановлена помилковість написання імені батька [PERSON] "Валерій" замість "Валер'ян" у свідоцтві про народження, що має очевидний технічний характер та не спростовує родинний зв'язок позивача з батьком, відтак і з померлим двоюрідним братом, з урахуванням відсутності заперечень Білоліської сільської ради проти позову, суд доходить висновку про те, що є підстави для визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом права власності на зазначену земельну ділянку. З огляду на викладене,

Outcome: approved