Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ "ВІЕс Банк", третя особа: [PERSON] про визнання договору іпотеки припиненим, в якому просила суд визнати таким, що припинилось з 07.04.2006 року, правовідношення за іпотечним договором від 23.09.2005 року, що зареєстрований в реєстрі за №2110, укладеним між Публічним акціонерним товариство "ФОЛЬКСБАНК" та [PERSON] та стягнути з Публічного акціонерного товариства "ФОЛЬКСБАНК" на її користь 114,71 грн. судового збору за розгляд справи. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.09.2005 р. між ПАТ «"ФОЛЬКСБАНК" та [PERSON] було укладено Кредитний договір №KF 36162, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 42 500,00 доларів США, під 12,5% річних та кінцевим строком погашення кредиту не пізніше 21.09.2010 року. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед Банком між ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» та нею 23 вересня 2005 року укладено іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за №2110. На момент укладання іпотечного договору основне зобов'язання позичальника перед відповідачем було визначено вказаним кредитним договором від 21.09.2005 р. Однак Додатком № 2 від 07.04.2006 року. Додатком №3 від 07.11.2006 року. Додатком №4 від 27.04.2007 року. Додатком №5 від 19.10.2007 року. Додатком №6 від 24.10.2007 року, Додатком №7 від 20.02.2008 року. Додатковою угодою №8 від 27.08.2008 року. Додатком б/н від 04.09.2008 року, Додатковою угодою б/н від 01.04.2009 року, Додатковою угодою б/н від 29.04.2009 року, Додатковою угодою б/н від 14.04.2010 року, Додатковою угодою б/н від 25.03.2011 року, основне зобов'язання [PERSON] перед Банком було змінено, а саме збільшено строки повернення отриманих коштів та розмір процентів за користування грошовими коштами. За іпотечним договором вона зобов'язувалась відповідати в повному обсязі за виконання зобов'язань за кредитними договором, збільшився обсяг відповідальності її за іпотечним договором та дане збільшення мало місце без згоди її. Вважає, що Іпотечний договір тільки констатує, що сторони за договором ознайомлені з умовами кредитного договору, у тому числі щодо можливості зміни розміру зобов'язань, однак не містить згоди її щодо зміни розміру зобов'язань за кредитним договором без його погодження. А тому для захисту свого права та інтересу змушена звернутись до суду. Просить позов задоволити. У судове засідання позивач не з'явився, однак із поданого клопотання 11.11.2013р.(а.с.57) видно, що вона просить справу провести за її відсутності, позов підтримує повністю, а тому суд вважає, що заяву слід слухати у її відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав клопотання 02.12.2014 року про відкладення розгляду справи, однак суд вважає, що в такому не зазначено поважності причин неявки до суду, та таке спрямоване на затягування судового процесу, окрім цього у такому зазначено, що у випадку повторної неявки позивача у судове засідання, просить позовну заяву залишити без розгляду, при цьому у матеріалах справи містяться письмові заперечення представника щодо даного позову, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 21.09.2005 р. між ПАТ «"ФОЛЬКСБАНК"( правонаступником якого є ПАТ "ВІЕс Банк") та [PERSON] було укладено Кредитний договір №KF 36162, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 42 500,00 доларів США, під 12,5% річних та кінцевим строком погашення кредиту не пізніше 21.09.2010 року(а.с.5-7). В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за Договором кредиту між ПАТ "ФОЛЬКСБАНК" (правонаступником якого є ПАТ "ВІЕс Банк") та [PERSON] 23 вересня 2005 року було укладено Іпотечний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2110, за умовами якого [PERSON] передала ПАТ "ФОЛЬКСБАНК" в іпотеку квартиру [ADDRESS] в якості забезпечення виконання [PERSON] основного зобов'язання за кредитним договором №KF 36162, від 21.09.2005 року(а.с.21-23). Надалі Додатком №2 від 07.04.2006 року, Додатком №3 від 07.11.2006 року, Додатком №4 від 27.04.2007 року, Додатком №5 від 19.10.2007 року, Додатком №6 від 24 жовтня 2007 року, Додатком №7 від 20.02.2008 року, Додатковою угодою №8 від 27.08.2008 року, Додатком б/н від 04.09.2008 року, Додатковою угодою б/н від 01.04.2009 року, Додатковою угодою б/н від 29.04.2009 року, Додатковою угодою б/н від 14.04.2010 року, Додатковою угодою б/н від 25.03.2011 року, в кредитний договір вносились зміни, що стосувались розміру основного зобов'язання, порядку погашення кредиту та розміру відсотків за користування кредитом(а.с.8-20). Відповідно до умов даних додаткових угод основне зобов'язання було змінено, а саме збільшено строки повернення отриманих коштів та розмір процентів за користування грошовими коштами без згоди позивача. Позивачка відповідно до договору іпотеки є майновим поручителем (ст.11 Закону України «Про іпотеку). Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням (ст.11 Закону "Про іпотеку"). Приписами ст. 575 Цивільного кодексу України встановлено окремі види застав. Іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтями 593 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону "Про іпотеку" встановлено перелік підстав припинення іпотеки, а саме: - припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; - реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; - набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; - визнання іпотечного договору недійсним; - знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди). Така підстава припинення іпотеки, як зміна зобов'язання без згоди майнового поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, ст.17 Закону України "Про іпотеку" та ст.593 Цивільного кодексу України не передбачена. В силу ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо /іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/ іпотеки. Пунктом 23 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснюється, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1,11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручень є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підставою для визнання договору іпотеки недійсними позивач зазначив ч.1 ст.559 ЦК України, посилаючись на те, що без її згоди було збільшено обсяг зобов'язання за кредитним договором. Стаття 559 ЦК України регулює правовідносини, які виникають з договорів поруки. Договори поруки для виконання зобов'язання за кредитним договором від 30.08.2007р. не укладались. За вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що додаткова угода від 24.10.2008р. про збільшення процентної ставки не створює жодних негативних правових наслідків для позивача як іпотекодавця. Враховуючи встановлені судом обставини справи та норми чинного законодавства суд приходить до висновку, що стаття 559 Цивільного кодексу України, на порушення якої посилається позивачка, не може бути застосована до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі договору іпотеки, оскільки вона регулює правовідносини, що виникають з договорів поруки. А тому покликання позивача на необхідність застосування до правовідносин, які існують між ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» (правонаступником якого є ПАТ "ВІЕс Банк") та [PERSON], норм параграфа 3 глави 49 Цивільного кодексу України є безпідставні. Крім цього, пунктом 1 оспорюваного договору зазначається проте, що сторони цього договору дійшли згоди, що у разі внесення змін до кредитного договору щодо зміни розміру процентів за користування кредитними коштами (в тому числі при їх збільшенні), до цього договору зміни не вносяться, і розмір процентів у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджується відповідними угодами (додатками) до кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Разом з тим, ст.11 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно ч.2 ст. 19 Закону України «Про іпотеку», будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Як вбачається зі змісту положень ст. 7, ч. 2 ст.19 Закону України «Про іпотеку» до моменту внесення відповідних змін в іпотечний договір та реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, розмір відповідальності іпотекодавця буде залишатися у розмірі, визначеному в договорі іпотеки, до моменту внесення відповідних змін до нього. При цьому невнесення відповідних змін до іпотечного договору у зв'язку зі змінами, укладеними до кредитного договору, не означає припинення іпотеки. Законодавство не пов'язує припинення іпотеки зі зміною основного зобов'язання. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» до припинення іпотеки призводить припинення основного зобов'язання, а не його зміна. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. ч. 2, 3ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Твердження позивача про не укладення відповідних змін до іпотечного договору у зв'язку зі збільшенні розміру кредиту відповідно до додатків до кредитного договору не відповідають дійсності, оскільки 11 квітня 2006 року та 30 листопада 2006 року такі зміни були внесені до вказаного іпотечного договору з участю всіх сторін по даній справі(а.с.29-30). Оскільки збільшення процентної ставки за основним зобов'язанням за кредитним договором не є підставою для припинення договору іпотеки, позовні вимоги щодо припинення договору іпотеки є безпідставними та задоволенню не підлягають. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed