Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позову вказала, що 16 травня 2017 року між нею та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» укладено договір фінансового лізингу № 2205, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати їй в користування предмет лізингу, як вказано у п. 1.1. договору - автомобіль «Lada Largus», а він - сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору , а саме: комісію за організацію договору - 10% від вартості предмета лізингу; авансовий платіж - 23% від вартості предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу - 3% від вартості транспортного засобу, вказаного у договорі; комісію за супроводження договору - розмір відображається у додатку №3 до договору. Відповідно до п. 8.2 договору вартість предмета лізингу становить 13555 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення договору. На дату укладення цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, становить - 359900 грн. На виконання умов договору, 16.05.2017 року вона здійснила платіж у розмірі - 36000 грн. на рахунок ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», однак, предмет договору до даного часу передано не було. Вважає, що умови договору фінансового лізингу № 2205, укладеного 16.05.2017 року між нею та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують її права як споживача. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилася, на адресу суду надіслала письмову заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча про дату судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток, наявні в матеріалах справи. За вказаних обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовільнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що 16.05.2017 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 2205, за умовами якого ТОВ «Єврокар Україна» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля марки «Lada Largus» та передати цей автомобіль у користування позивачки, яка у свою чергу зобов'язалася сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 297 доларів США, що становить 8297 грн. 14 коп. щомісяця. Договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 13555 доларів США, що еквівалентно 359900 грн. Згідно пункту 4.1 договору автомобіль передається у користування [PERSON] не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточних рахунок лізингодавця наступних платежів - комісія за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, з урахуванням умов, викладених у п. 1.7. ст. 1 вказаного договору. Пунктом 9.1 договору визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23 % від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до даного договору. Крім того, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення цього договору та з моменту виплати лізингоодержувачем не менше 23 % від вартості предмета лізингу на момент курсу предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості вже сплачених авансових платежів. Комісія за передачу предмета лізингу одноразовий платіж, розмір якого становить 3 % від вартості транспортного засобу, вказаного в договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмету лізингу. 16 травня 2017 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивачка сплатила товариству авансовий платіж в розмірі - 36000 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Судом першої інстанції встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 16 травня 2017 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 3 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 4.2 договору, лізингодавець не несе відповідальності за будь-яке пошкодження та/або втрату предмета лізингу, які можуть виникнути прямо або опосередковано в результаті невиконання лізингоодержувачем будь-яких умов даного договору. Відповідно до п. 5.2 договору, усі витрати, повязані з експлуатацією, технічним обслуговуванням ремонтом предмета лізингу, несе лізингоодержувач. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 4.2, 5.2 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, на момент укладення оспорюваного правочину, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) і суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першоїстатті 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 2205 від 16 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна», нотаріально посвідчено не було. Додатки №1, №3, до спірного договору, які є невідємною частиною договору фінансового лізингу № 2205 від 16 травня 2017 року та містять істотні умови договору, а саме щодо визначення комісії за організацію договору та лізингові періодичні платежі, які підлягають обовязковому погодженню сторонами, підписано не було, що в свою чергу суперечить вимогам ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де зазначено, що розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Судом встановлено, що позивачкою у позовній заяві не зазначено обставин, які спричинили їй моральну шкоду, тому дана вимога є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини у справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вважає необхідним вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial