Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов'язати відповідачів повернути їй самовільну зайняту ними частину земельної ділянки по [ADDRESS] та привести її у придатний для використання стан шляхом знесення паркану, який розташований на земельній ділянці [PERSON] та розміщені на території земельної ділянки позивача прибудови до житлового будинку по [ADDRESS], а саме: самочинно збудовані приміщення „літ. А1-1", літ. „а2" паркан Г,В.. В обґрунтування позову посилалися на те, що рішенням 21 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 16.04.2008 року № 86/08 про передачу у власність та надання в оренду земельних ділянок, їй було передано у власність земельну ділянку площею 605 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS].. Позивачкою було оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку, але у серпні 2010 року було виявлено, що користувачі сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS], яка межує з її, [PERSON] та [PERSON], встановили паркан, захопивши більшу частину її земельної ділянки. Для встановлення факту самовільного захоплення земельної ділянки позивачка звернулася до відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель управління земельних відносин Харківської міської ради, в результаті чого було проведено обстеження земельної ділянки по [ADDRESS], про що було складено акт від 21 березня 2011 року, відповідно до якого має місце факт самовільного зайняття [PERSON] та [PERSON], які проживають у суміжному домоволодінні по [ADDRESS] частини земельної ділянки по [ADDRESS], яка належить їй на праві власності, орієнтованою площею 0,0495 га, внаслідок встановлення паркану, що порушує її права, як власника земельної ділянки. У судовому засіданні представник позивача, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наддала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяви, просила суд про їх задоволення у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідачів проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував у повному обсязі, просивши відмовити в їх задоволенні, пояснивши, що їм на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою проїзд [ADDRESS] на підставі рішення суду від 27 жовтня 2008 року. Крім того, земельна ділянка за адресою: м. Харків, проїзд [ADDRESS] згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 214 від 29 березня 1995 року надана у постійне користування [PERSON], згідно цього ж рішення [PERSON] було додатково надано у постійне користування земельну ділянку 476 кв.м, довівши загальну площу ділянки до 1000 кв.м. згідно акту встановлення меж земельної ділянки. Саме межі земельної ділянки, що належать [PERSON] порушують межі земельної ділянки, виділеної [PERSON]. Позивачка просе повернення земельної ділянки шляхом знесення прибудови до житлового будинку, проте прибудова збудована та зареєстрована у відповідності до вимог законодавства, а саме збудування прибудови проводилось на підставі дозволу на прибудову до домоволодіння, згідно рішення 33/7 виконавчого комітету Фрунзенської районної ради народних депутатів від 06 лютого 1990 року, прибудова зареєстрована в Харківському міському БТІ у 1994 році. Вважали, що виділення земельної ділянки [PERSON] таким, що порушує вимоги чинного законодавства, так як при розробці технічної документації на її ділянку гедеозймка не проводилась, рішення про виділення їм додаткової землі не скасовувалось. У судове засідання представники третіх осіб не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, дослідивши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. В ст.ст. 13,41 Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Рішенням виконавчого комітету Сталінської районної ради депутатів трудящих від 25 жовтня 1957 року [PERSON] було відведено в безстрокове користування земельну ділянку, загальною площею 524 кв.м для індивідуального будівництва будинку по [ADDRESS] На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 03 лютого 1958 року [PERSON] було дозволено побудувати житловий будинок площею 30,12 кв.м. 06 лютого 1990 року № 33/17 рішенням Фрунзенського районної ради народних депутатів було дозволено [PERSON] добудувати до будинку по [ADDRESS], який належить йому на підставі договору на забудову земельної ділянки від 03 лютого 1958 року, певні житлові кімнати, кухню, коридор. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.03.1995 року за № 214 „Про надання у користування додаткових земельних ділянок громадянам" [PERSON] надано земельну ділянку у постійне користування площею 476 кв.м за рахунок вільної від забудови міської землі, прилеглої до північної і східної меж, наданої йому раніше у користування земельної ділянки для обслуговування жилого будинку по проїзду [ADDRESS] з доведенням загальної площі присадибної ділянки до 1000 кв.м.. Також даним рішенням попереджено про необхідність в місячний термін після прийняття рішення звернутися до головного управління земельних ресурсів для встановлення меж земельних ділянок у натурі та оформлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками в цілому. Згідно ст. 7 Земельного кодексу України, який введено в дію з 15 березня 1991 року, затверджений Постановою Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року N 562-XII, із відпоівними змінами, що діяв на момент прийняття рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 29 березня 1995 року користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування. Стаття 19 ЗК України, діюча на час прийняття вищевказаного рішення передбачала, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Клопотання про відведення ділянок, що надаються Верховною Радою України, подаються до обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів. До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обґрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали. У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. Згідно положень ст.ст. 19,22, 23 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, які були чинними станом на 29 березня 1995 року, право постійного користування земельною ділянкою виникало на підставі рішення органу місцевого самоврядування (сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів) про надання земельної ділянки у користувач після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акту про право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь - які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно закону є правомірними.. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 214 від 29.03.1995 року [PERSON] дійсно надано земельну ділянку площею 476 кв.м за рахунок вільної від забудови міської землі, прилеглої до півночої і східної меж, наданої йому раніше у користування земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS], з доведенням загальної площі присадибної ділянки до 1000 кв.м.. Однак, зазначене рішення має попередження про необхідність в місячний строк після прийняття рішення звернутися до Головного управління земельних ресурсів для встановлення меж земельних ділянок у натурі та оформлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками в цілому. Загальна площа присадибної ділянки вказана орієнтовано та остаточно буде визначена при встановлені меж земельних ділянок у натурі. Після встановлення меж земельних ділянок в натурі необхідно звернутися у міське бюро технічної інвентаризації для внесення змін у технічну документацію. В матеріалах цивільної справи міститься акт встановлення меж земельної ділянки на місцевості від 24 травня 1995 року, в якому зазначено, що точки повороту меж ділянки закріплені тимчасовими межовими знаками та в якому наведено план земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Харкові площею 1000 кв.м.. Однак, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою по [ADDRESS] в м. Харкові в цілому на земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м відсутній, тобто не було виконано в повному обсязі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 214 від 29 березня 1995 року, що призвело до порушення ст. 23 ЗК України. Як вбачається з повідомлення Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 23 листопада 2017 року №3667/01-16, згідно алфавітних книг спадкових справ 12 ХДНК за 2004-2017 роки, спадкова справа щодо майна [PERSON], померлого [INFO], не заводилась, заяви про прийняття або відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не надходило, свідоцтво про право власності не видавалось. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2008 року визнано за [PERSON], [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22045301 від 03 березня 2009 року, вбачається, що за [PERSON], [PERSON] зареєстровано право приватної власності на вищевказаний будинок. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] [PERSON] на підставі рішення органу державної влади 21 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 16 квітня 2008 року № 86/08 надана у власність земельна ділянка площею 0,605 га у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Цільове призначення земельної ділянки будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] від 21 березня 2011 року, було обстежено земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 0,605 га, яка на підставі рішення 21 сесії 5 скликання передана у власність [PERSON]. В ході обстеження встановлено, що вказана земельна ділянка не огороджена, вільна від будівель і споруд, розташована в межах, які визначені в плані меж земельної ділянки Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 вересня 2008 року № [NUMBER]. Має місце факт самовільного зайняття [PERSON] та [PERSON], які проживають у суміжному домоволодінні по [ADDRESS] частини земельної ділянки, яка належить на праві власності [PERSON] орієнтованою площею 0,0495 га та частини міської землі орієнтованою площею 0,0011 га внаслідок встановлення забору. Відповідно до висновків судову будівельно - технічну експертизу, межі земельної ділянки, наданої у власність [PERSON], на підставі рішення 21 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 16 квітня 2009 року за № 86/08, відповідають правовстановлюючим документам - державному акту на право власності на земельну ділянку від 17 вересня 2008 року № [NUMBER]. У дослідницький частині експертизи також зазначалося, що за матеріалами інвентаризаційної справи на момент виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Харкові: житлова прибудова літ. „А1-1", сіни літ. „а2" (інвентаризовані за домоволодінням по [ADDRESS] в м. Харкові) - самочинно побудовані споруди. Однак, згідно висновку експертизи всі споруди, які інвентаризовані за домоволодінням по [ADDRESS] у м. Харкові, розташовані за межами земельної ділянки по проїзду [ADDRESS], тому не враховувались при виготовленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Харкові. У зв'язку з чим позовні вимоги в частині знесення приміщень літ. „А1-1", літ. „а2"є безпідставними та необґрунтованими. Також, згідно висновку експертизи встановлено, що при графічному зіставленні даних фактичних меж (кадастровий план) земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Харкові станом на 2012 рік з даними проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 вересня 2008 року по [ADDRESS] в м. Харкові встановлено наявність накладення площею 453,80 кв.м., що схематично відображено в додатку № 6 до висновку експертизи. Крім того, відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] має місце огорожа №6, яка йде по периметру земельної ділянки. Як вбачається з повідомлення юридичного департаменту Харківської міської ради від 11.08.2016 року №7293/9-16, земельна ділянка по [ADDRESS], загальною площею 1000,0 кв.м була надана у постійне користування [PERSON] для обслуговування житлового будинку. Згідно п.3.1 рішення виконкому Харківської міської ради від 29.03.1995 року №214 «Про надання у користування додаткових земельних ділянок» [PERSON] необхідно було оформити державний акт на право постійного користування землею. Інформація щодо реєстрації державного акта на право постійного користування землею в Департаменті земельних відносин відсутня. Дана земельна ділянка у власність [PERSON] не надавалась. При обстеженні у 2011 році земельної ділянки по [ADDRESS] встановлено факт самовільного зайняття [PERSON] та [PERSON] частини земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності [PERSON] орієнтовно площею 0,0011 га внаслідок встановленого збору, що є порушенням ст.125, 126 Земельного Кодексу України. Про що вищезазначеним громадянам було надіслано попередження від 24.03.2011 №К-8-293/0/82-11.01 - 06 з зазначенням строку звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо повернення самовільно зайнятих частин земельної ділянки по [ADDRESS], у м.Харкові, площею орієнтовно 0,0495га, шляхомзнесення паркану. На підставі викладеного та

Outcome: partial