Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із заявою у якій наполягала на поновленні її на роботі на посаді секретаря друкарки Державного закладу "Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці" Міністерства охорони здоров'я України, стягненні на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2012 року по день поновлення її на роботі, стягненні індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2012 року по день поновлення на роботі відповідно індексу споживчих цін, а також покласти на Кравцову Раїсу Олександрівну матеріальну відповідальність по відшкодуванню ДЗ "Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці" МОЗ України шкоди, яка пов'язана з її незаконним звільненням. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги уточнила, просила суд Поновити її на посаді секретаря-друкарки та члена ліквідаційної комісії ДЗ «Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці» Міністерства охорони здоров'я України. В разі неможливості поновлення її на роботі в вказаній установі, відповідно до ст.235 КЗпП України, просила суд зобов'язати відповідачів видати їй трудову книжку, провести повний розрахунок усіх сум боргу, згідно рішень суду. Стягнути з ДЗ «Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці» МОЗ України на її користь за незаконне звільнення і затримку видачі трудової книжки з вини власника, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27.12.2012 року по 25.03.2014 року у сумі 21841 гривня 53 копійки. Стягнути з ДЗ «Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці» МОЗ України на її користь маральну шкоду у сумі 12 180 гривень та стягнути з ДЗ «Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці» МОЗ України на її користь відшкодування матеріальної шкоди у сумі 220 гривень. Покласти на Кравцову Раїсу Олександрівну матеріальну відповідальність по відшкодуванню ДЗ "Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці" МОЗ України шкоди, яка пов'язана з її незаконним звільненням. Представник відповідача Клюєв Ігор Сергійович у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог посилаючись на законність звільнення [PERSON] Вислухавши доводи позивача, думку представника відповідача, та дослідивши представлені матеріали справи судом встановлено наступне. Судом встановлено, що з лютого 1989 року по 27 грудня 2012 року позивачка працювала на посаді секретаря-друкарки у Державному закладі «Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці» Міністерства охорони здоров'я України. Наказом № 149 к від 25 грудня 2012 року вона була звільнена за ст. 40 п. 1 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства. Підприємство ліквідовано у зв'язку із наказом Міністерства охорони здоров'я України № 176-О від 21.09.2012 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1382 «Про утворення територіальних органів Державної санітарно-епідеміологічної служби» було створено 30 Головних управлінь Держсанепідслужби України, які є окремими юридичними особами. 26 грудня 2012 року складено акт про відмову [PERSON] від підпису про ознайомлення з наказом від 21 вересня 2012 року Міністерства охорони здоров'я 176-0 «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління МОЗ України». Згідно відомості про особисте повідомлення працівників державного закладу «Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці» про наступне звільнення в зв'язку з ліквідацією підприємства, а також попередження № 23 від 15 жовтня 2012 року, [PERSON] попереджена про звільнення 15 жовтня 2012 року, але вона відмовилась від підпису про ознайомлення з попередженням, а також відмовилась від отримання попередження поштою (а.с.76,77). На підставі наказу №149-«К» від 25 грудня 2012 року, [PERSON] звільнена з Державного закладу «Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці» МОЗ України за ст.40 п.1КЗпП України у зв'язку з ліквідацією державного закладу (а.с.78-79). Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. З Рішення комісії по трудовим спорам №2 від 24 жовтня 2012 року про скасування попередження про звільнення працівників у зв'язку з ліквідацією державного закладу вбачається, що [PERSON] звернулась 18 жовтня 2012 року до комісії по трудовим спорам про скасування попередження. При таких обставинах, суд вважає, що позивачка більше ніж за два місяці була повідомлена про звільнення у зв'язку з ліквідацією підприємства. Згідно ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно ч.3 ст.49-4 КЗпП України професійні спілки мають право вносити пропозиції відповідним органам про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов'язаних з вивільненням працівників. З п. 2.1 колективного договору вбачається, що відповідач повинен повідомити профспілку за три місяці про ліквідацію установи, а працівників підприємства за два місяці (а.с.10). Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 (зі змінами) про практику розгляду судами трудових спорів, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Отже, відповідачу будь-яких погоджень на звільнення працівників у разі ліквідації від профспілкового комітету отримувати не потрібно. Наказ Міністерства охорони здоров'я про ліквідацію державного закладу не оскаржено. Пропозиції відповідним органам про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов'язаних з вивільненням працівників, не надавались. При таких обставинах, суд вважає, що посилання позивачки на те, що відповідачем не витримано термін повідомлення профспілок про ліквідацію, стосується лише процедури ліквідації підприємства, а не процедури звільнення позивачки та не може бути підставою для задоволення її вимог. Крім цього, суд вважає, що відсутність наказу по СЕС на Одеській залізниці про ліквідацію державного закладу «Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці» не є підставою для задоволення вимог позивачки, оскільки є наказ Міністерства охорони здоров'я про ліквідацію державного закладу, до повноважень якого входить вирішення таких питань. Рішенням комісії по трудовим спорам №2 від 24 жовтня 2012 року скасовані попередження про звільнення працівників у зв'язку з ліквідацією державного закладу, у тому числі і попередження про звільнення позивача (а.с.9). Суд вважає, що саме по собі персональне попередження про звільнення є процесуальною дією, а тому його скасування не тягне будь-яких юридичних наслідків і ні яким чином не спростовує факту попередження працівника про звільнення у зв'язку з ліквідацією. Суд також вважає, що відсутність наказу державного закладу «Котовська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Одеській залізниці» щодо попередження позивачки про звільнення у зв'язку з ліквідацію не є підставою для задоволення вимог позивачки, так як обов'язок видання такого наказу діючим законодавством не передбачено, а передбачено лише персональне попередження про наступне вивільнення. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, поряд з іншими, є договори та інші правочини. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 212 ЦПК України передбачено: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає, що позивач не довела, що її звільнення було незаконним. Таким чином позовні вимоги [PERSON] про поновлення її на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є необґрунтованим та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed