Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

подано позов, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог позивач просить: визнати договір фінансового лізингу № 00077 від 31 березня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» та [PERSON] недійсним; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений авансовий платіж в сумі 371 200 грн., сплачений платіж за оформлення договору в сумі 92 800 грн., судові витрати. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень, посилається на те, що 31 березня 2016 року між Лізингоодержувачем - [PERSON] і Лізингодавцем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» укладено договір фінансового лізингу № 00077. Відповідно до умов договору відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача транспортний засіб, а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Цього ж дня, на виконання умов договору позивачем здійснено перерахування грошових коштів в сумі 92 800 грн. як оплату за оформлення договору на розрахунковий рахунок відповідача. Пунктом 1.2 вказаного договору визначено, що додатками до даного договору є: додаток № 1 до договору фінансового лізингу (Специфікація), де сторонами зазначено специфікацію предмету лізингу, додаток № 2 до договору фінансового лізингу, де міститься графік сплати лізингових платежів. Пунктом 10.1 Договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 2 до даного договору сплачуються позивачем кожного місяця на розрахунковий рахунок відповідача. Разом з цим, додаток № 1 (Специфікація) до Договору не містить найменування продавця, його адреси та банківських реквізитів, а додаток № 2 до даного договору, який є невідємною частиною до Договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору, які підлягають обовязковому погодженню сторонами, сторонами не підписано. 11 квітня 2016 року на виконання умов договору позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 371 200 грн. як оплату на розрахунковий рахунок відповідача (авансовий платіж у розмірі 50 %). В наступному, через неспроможність відповідача виконати взяті на себе зобовязання 26 квітня 2016 року позивач звернувся до ТОВ «Соул-Україна» з проханням розірвати договір фінансового лізингу за взаємною згодою сторін та повернути сплачені кошти у звязку з тим, що даний договір суперечить вимогам чинного законодавства та не відповідає його інтересам. Відповідач погодився на розірвання договору, проте у поверненні платежу за оформлення договору відмовив. Умови договору щодо неможливості повернення адміністративного платежу позивач вважає несправедливими, а обовязок сплати 50 % вартості предмета лізингу у вигляді авансу є фактичним залученням коштів на його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка у відповідача відсутня. Вважає, що договір є нікчемним, тому як відповідач при укладенні спірного договору в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. Вказує, що ТОВ «Соул-Україна» статусу фінансової установи не набувало, ліцензії, зокрема, на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, та/або інші дозволи на надання фінансових послуг у Нацкомфінпослуг не отримувало. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання двічі повторно не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду клопотання у якому просив відкласти судове засідання, призначене на 11 квітня 2017 року у зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому засідання. В судове засідання 25 травня 2017 року повторно не з`явився, надав суду клопотання у якому просив відкласти судове засідання, призначене на 25 травня 2017 року у зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні. Заперечень на позов, пояснення стосовно позовних вимог не надав. За ч.4 ст.169 ЦПК України, повторна неявка відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду справи не є підставою для відкладення судового розгляду. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, надані в обґрунтування позову приходить до наступного. Судом встановлено, що 31 березня 2016 року між Лізингоодержувачем - [PERSON] і Лізингодавцем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» укладено договір фінансового лізингу № 00077. Відповідно до умов договору відповідач зобовязався придбати у Продавця та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача транспортний засіб, визначений Лізингоодержувачем у Додатку № 1 до Договору, а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Пунктом 1.2 вказаного договору визначено, що предметом Договору є транспортний засіб, визначний у даній статті та у Додатку № 1 до Договору (Специфікації), а саме: Fendt 930 vamo, 301 л.с./22кВт, М/КПП, повний привід. Договором визначено, що Продавцем є визначена Лізингоодержувачем юридична або фізична особа, в якої Лізингоодержувач набуває річ. Найменування Продавця зазначається в акті приймання-передачі Предмета лізингу або під час підписання даного договору у Додатку № 1 до даного Договору. За п.4.1 Договору, продавець зобов`язаний купити Предмет лізингу, за вартістю Предмета лізингу у строк, який передбачає розумний період часу який необхідний для пошуку Предмета лізингу, додаткового погодження з Лізингоодержувачем характеристик Предмета лізингу та узгодження із Продавцем усіх правових аспектів із оплати Продавцю Предмета лізингу, але не більше 60 робочих днів, та виключно після того, як Лізингодавець отримає від Лізингоодержувача такі платежі: Платіж за оформлення договору, Авансовий платіж. Матеріали справи свідчать, що сторонами укладено додаток № 1 (Специфікація) до Договору лізингу, який не містить найменування продавця, його адреси та банківських реквізитів. Як в Договорі лізингу так і в Додатку № 1 сторонами визначено, що вартість Предмету лізингу становить 928000,00 грн. 31 березня 2016 року на виконання умов договору позивачем здійснено перерахування грошових коштів в сумі 92 800 грн. як платіж за оформлення договору на розрахунковий рахунок відповідача /а.с.15/. 11 квітня 2016 року на виконання умов договору позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 371 200 грн. як оплату за сільськогосподарську техніку на розрахунковий рахунок відповідача (авансовий платіж у розмірі 50 %) /а.с.15/. 26 квітня 2016 року позивач звернувся до ТОВ «Соул-Україна» з листом, в якому просив розірвати договір фінансового лізингу за взаємною згодою сторін та повернути сплачені кошти у звязку з тим, що даний договір суперечить вимогам чинного законодавства та не відповідає його інтересам /а.с.14/. Листом від 06 липня 2016 року відповідач повідомив позивача, про погодження з вимогами про розірвання договору, проте у поверненні платежу за оформлення договору відмовлено /а.с.16/. Ст.ст. 10, 60 ЦПК України визначено обов`язок особи довести належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги чи заперечення. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі дотримані права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, і підстав для висновку, що права позивача порушені, суд не вбачає. Посилання на не дотримання відповідачем положень Закону України ст.ст.18, 19 «Про захист прав споживачів» з умов договору суд не вбачає, з урахуванням положень Закону України «Про фінансовий лізинг», яким визначено поняття адміністративного платежу та умови щодо його сплати та повернення. Водночас, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу від 31 березня 2016 року, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було, наслідком чого є нікчемність в силу ст.220 ЦК України укладеного договору. Крім того відповідачем суду не доведено наявності ліцензії на право здійснення лізингових операції. При цьому, виходячи з обставин, які є загальновідомими (https://nfp.gov.ua/) відповідача внесено в Реєстр осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, водночас відомості про наявність у ТОВ «Соул-Україна» ліцензії на право здійснення лізингових операцій означений Реєстр не містить. За таких обставин заявлений позов підлягає задоволенню, договір, укладений між сторонами підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину. При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про введення її в оману відповідачем, як такі, що не підтверджені належними доказами, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивач помилялася в обставинах, які впливали на укладення нею договору, в той час. як підпис відповідача на кожній сторінці договору свідчить про ознайомлення позивача з умовами договору, призначенням кожного з платежів, яка вона повинна вчинити. Посилання на відсутність уваги та юридичної необізнаності не є належною підставою для висновку про введення в оману. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.88 ЦПК України та того, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому судовий збір в розмірі 4640,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved