Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

22 липня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її та [PERSON]. у період з 24 травня 1987 по 29 квітня 2014 року. Визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], визначивши порядок користування даною квартирою, шляхом виділення їй у користування жилої кімнати площею 16,70 кв.м. та балкону, так як він прилягає до її кімнати, а відповідачу [PERSON] виділити кімнату площею 12,20 кв.м., а кухню, коридор, ванну, туалет залишити у загальному користуванні. Просила зобов'язати КП "ЖЕО" розділити особовий рахунок на дану квартиру. Також просила визнати недійсним договір дарування вищезазначеної квартири укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського державного нотаріального округу Ягужинською К.Т. від 04.07.2014 року за реєстровим номером 1420. Також просила стягнути з відповідачів на її користь судовий збір. Свої вимоги мотивувала тим, що з 24 травня 1987 по 29 квітня 2014 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] Зазначила, що вони вели спільне господарство та у них був спільний бюджет. До 1993 року вони періодично проживали разом у м. Миколаєві у будинку належному [PERSON] та у м. Южноукраїнську у її квартирі [ADDRESS]. Після продажу будинку належного [PERSON] у 1997 році, останній переїхав жити до неї у м. Южноукраїнськ, а виручені від продажу будинку кошти відповідач передав своїй доньці [PERSON]. У 1998 році вона прописала відповідача та його брата [PERSON] у своїй квартирі за адресою: [ADDRESS]. Зауважила, що матеріальне забезпечення їхньої сім'ї вона взяла повністю на себе, оскільки часто їздила на заробітки до Турції та Італії, звідки постійно пересилала грошові кошти, якими дозволяла розпоряджатися відповідачу, надсилала посилки з одягом, взуттям, продуктами харчування. Відповідач у свою чергу отримував пенсію на себе та свого брата, як на його опікуна, якої на її думку не вистачило б оплачувати витрати пов'язані з їхнім спільним відпочинком, купівлею заміського дачного будиночку. У 1999 році вона продала свою квартиру та придбала нову за адресою: [ADDRESS], куди переїхала жити разом з відповідачем та його братом. Вищезазначена квартира була оформлена на відповідача, проте придбана вона була за спільні кошти, а ремонт у ній здійснений виключно за її гроші. Згодом, на час її перебування на заробітках в Італії, кваритру [ADDRESS], відповідач продав без її попередньої згоди, про що повідомив листом. Дізнавшись про це вона одразу ж повернулась до України, після чого нею і відповідачем була придбана кваритру [ADDRESS]. При цьому, гроші надала вона, а договір купілві - продажу укладав відповідач, який у листопаді 2004 року зареєстрував її в спірній квартирі, де вона до дня подання позову до суду продовжує бути зареєстрованою як його співмешканка. Наголошувала на тому, що її заробіток був основним доходом для їхньої сім'ї, вона здійснювала оплату їхнього лікування в медичних закладах та доглядала за братом відповідача, оскільки він потребував такого догляду. Зауважила, що пенсії відповідача аж ніяк не могло вистачити на купівлю оспорюваної квартири. 14 серпня 2014 року їй стало відомо про те, що відповідач подарував спірну квартиру своїй доньці [PERSON] Своєї згоди на відчуження квартири [ADDRESS] вона не надавала, а іншого житла немає, з огляду на що вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала та просила суд про їх задоволення у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги своєї довірительки та просив суд про їх повне задоволення. Наголошував на тому, що сторони дійсно були однією сім'єю, хоча і проживали без реєстрації шлюбу. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, обгрутовуючи це наступним. По своїй роботі він часто приїздив до м. Южноукраїнська, де у 1987 році познайомився з позивачем. Стосунки між ними були дружніми, сусідніми, але вони не проживала однією сім'єю. У період з 1996 по 1997 роки він активно шукав житло у м. Южноукраїнську. Позивач допомогла у цьому та дозволила йому проживати у своїй квартирі за адресою: [ADDRESS], а потім, на його прохання, тимчасово прописала за цією ж адресою. Коли ж він власним коштом придбав собі квартиру, то одразу виписався з помешкання позивача. Зауважив, що він не залежав матеріально від [PERSON], оскільки одержував свою пенсію та пенсію на свого брата-інваліда, всі покупки з позивачем вони робили нарізно. Підтвердив, що дійсно він та позивач разом відпочивали та працювали на дачній ділянці, їздили до Російської Федерації, де проживають родичі позивача. Крім того, у них були періодичні зустрічі, вони мали багато спільних друзів, проте сім'єю себе та позивача він не вважав і мови про них як про сім'ю ніколи не йшло, оскільки кожен жив своїм життям та не було спільного бюджету. У 1998 році він придбав за власні кошти квартиру [ADDRESS], де проживав із своїм братом. У період з 1998 по 2005 роки позивач перебувала за кордоном на заробітках, звідки надсилала посилки з Італії йому та сусідам, які він розносив, при цьому вони постійно здійснювали листування. У 2001 році позивач приїздила до м. Южноукраїнська та залишалась на тимчасове проживання у його квартирі протягом 1-2 місяців. У 2003 році він продав квартиру [ADDRESS]. Після чого, самостійно, без допомоги позивача, оскільки остання на той час поїхала за кордон на заробітки, придбав квартиру за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] повернувшись з Італії у 2004 році попросила прописати її у зазначеній квартирі, що він і зробив. На той час як вони проживали разом у [ADDRESS] їхні стосунки почали погіршуватись. У 2013 році позивач звернулась до нього з вимогою подарувати їй спірну квартиру та віддати документи на дане житло, що й стало приводом його втечі до м. Миколаєва. Він повернувся до колишньої дружини, з якою по сьогоднішній день підтримує дружні стосунки. Оскільки спірна квартира була придбана виключно за його власні кошти, він подарував її своїй доньці, оформивши договір дарування, який був нотаріально посвідчений. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення позову, обґрунтовуючи це наступним. Сторони ніколи не перебували у шлюбних відносинах та не були однією сім'єю, господарство вели окремо. Крім того її батько, відповідач по справі отримував дві пенсії, жив досить скромно, без необхідності кошти не витрачав, мав особисті збереження після продажу будинку у м. Миколаєві, а продавши квартиру [ADDRESS], на виручені кошти придбав квартиру [ADDRESS]. Згодом він подарував їй цю квартиру. Просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Представник відповідачів у судовому засіданні позов також не визнав. Звернув увагу суду на те, що спірна квартира купувалась за відсутності позивача, хоча вона могла і мала таку можливість бути присутньою під час укладення договору купівлі - продажу, оскільки до 08 травня 2003 року перебувала в Україні, а вже згодом виїхала на заробітки за кордон. Покази свідків, які періодично бачили сторін разом на дачі та під час відпочинку вважає несуттєвими, а жодного бізнесу між позивачем та відповідачем не існувало. Крім того, звернув увагу суду на той факт, що позивачу ніхто жодним способом не чинив перешкод у її користуванні спірною квартирою. Просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Ягужинська К.Т. в судове засідання не з'явилась. Про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином та своєчасно. Надіслала на адресу суду листа з проханням розглядати справу без її участі. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вказане підтверджується, як поясненнями позивача, показами свідків, так і письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи. Як вбачається з довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) у 1998 році відповідач [PERSON] був зареєстрований у квартирі позивача як її співмешканець, яка на той час носила прізвище «[PERSON]» (т.1 а.с.10). Та обставина, що позивач та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках та проживали однією сім'єю підтверджується показами свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що із сторонами вона знайома та перебуває у дружніх стосунках. З ними у неї був спільний бізнес з продажу речей до 1999 року. Іноді вихідні дні позивач та відповідач проводили у неї в гостях вдома або ж на дачі. Їй відомо, що спірна квартира була придбана за сумісні гроші позивача та відповідача, яких вона сприймала як сім'ю. В даній квартирі проживали позивач, відповідач [PERSON] та його брат-інвалід [PERSON]. Свідок [PERSON] суду показала, що сторони разом проводили час, суперечок між ними не помічала, вони купили дачний будиночок, де тримали господарство, займались бджільництвом. На даній дачі проживав брат відповідача, якого вона іноді провідувала та доглядала за ним, так як останній був інвалідом. Свідок [PERSON] суду показала, що є сусідкою сторін по дачній ділянці у кооперативі "Протон" та знайома з ними більше 25 років. Зауважила, що її сім'я та сторони, яких вона теж завжди вважала сім'єю, товаришують, разом будували дачні будиночки, тримали господарство, займались бджільництвом. Вона із своїм чоловіком допомагали доглядати брата-інваліда відповідача у період, коли сторони від'їжджали до Росії. Як їй відомо, стосунки між сторонами тривали до квітня 2014 року. Свідок [PERSON] надав суду покази аналогічні позам свідка [PERSON] З приводу оформлення договору купівлі - продажу спірної квартири пояснень не надав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що зі сторонами дуже давно знайома та показала, що з 1985 року позивач познайомилась з [PERSON] Сторін вона знала як шлюбну пару, які навіть під час перебування [PERSON] за кордоном підтримували стосунки листуванням. Свідок [PERSON] суду показала, що знайома з позивачем з кінця 1981 року та пояснила, що вважала [PERSON] та [PERSON] сім'єю, оскільки вони турботливо ставились один до одного. Зокрема, позивач піклувалась про стан здоров'я відповідача, у зв'язку з чим зверталась до неї для надання медичної консультації. Відповідач також приносив їй до дому посилки, які передавала позивач з Італії. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що спірна квартира була придбана за спільні кошти [PERSON] та [PERSON], яких вона вважала подружжям та пояснила суду, що зі сторонами вона знайома давно, вони дружили сім'ями. Позивач та відповідач допомагали їй по господарству на дачній ділянці. Показала суду, що позивач займалась торгівлею одягу, хутра, золота, а через деякий час почала їздити на заробітки за кордон, зокрема до Італії, звідки пересилала гроші [PERSON] та посилки. У 2003 році вона придбала за 4500 тис. доларів США квартиру [ADDRESS] у відповідача та оформила право власності на біржі у м. Вознесенську, а згодом через суд встановлювала факт належності їй даної квартири на праві приватної власності. Зауважила, що була свідком купівлі квартири [ADDRESS], при цьому гроші продавцеві передавала саме позивач. Додала також, що між сторонам були хороші, теплі стосунки, погіршень не помічала, вони вели спільне господарство. Вважає, оскільки позивач пересилала з Італії гроші відповідачу, то у них був спільний бюджет. Той факт, що позивач періодично виїжджала на заробітки до Італії учасниками процесу не оспорювався. З довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 03.07.2014 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] в якості співмешканки [PERSON] (т.2 а.с.27). Згідно паспортних даних [PERSON] місцем реєстрації останньої є квартира [ADDRESS] (т.2 а.с.9 зворот). Крім того, судом встановлено, що сторони дійсно здійснювали листування під час перебування позивача за кордоном, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме оригіналами листівок та листів (а.с.35-44), а також спільно відпочивали. Сторони також разом їздили до батьків позивача, так з адресної довідки №68/18/12 від 14.01.2015 року наданої Управлінням Федеральної міграційної служби по Краснодарському краю Російської Федерації слідує, що [PERSON], дійсно перебував на території Російської Федерації з 29.07.2008 по 28.10.2008, з 03.03.2009 по 24.03.2009 та з 03.06.2009 по 30.08.2009 та в дані періоди перебував на обліку в міграційному відділі УФМС Росії по Краснодарському краю у Тимашевському районі як тимчасово проживаючий іноземний громадянин (том1 а.с.233). З копії повідомлення по рахунку [NUMBER] від 25.09.2009 року вбачається, що [PERSON] довірила розпоряджатися своїми вкладами [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS] (том 2 а.с.80). [PERSON] отримував грошові кошти готівкою, які пересилала йому позивач, про що свідчить копія заяви на переказ готівки [NUMBER] від 29.08.2012р. на суму 4800 грн. (а.с.81), заяви за [NUMBER] від 14.11.2012р. на суму 5000 грн., заяви за [NUMBER] від 28.11.2012р. на суму 13000 грн., (том 2 а.с.82). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що сторони проживали однією сім'єю з травня 1987 року і по квітень 2014 рік, вели сумісне господарство, спільно придбавали майно, здійснювали облік доходів і витрат грошових коштів, тобто проживали фактично як чоловік і дружина. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Враховуючи, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та цей факт встановлений судом, то на ці правовідносини розповсюджуються норми Сімейного кодексу України щодо належності в цей час придбаного майна на праві спільної сумісної власності сторін. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частки майна дружини та чоловіка є рівними (ст.70 цього ж кодексу). Із матеріалів справи встановлено, що сторонами по справі було набуто таке нерухоме майно як двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 27 березня 2003 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі - продажу, за яким останній купив квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,6 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м. (т.2 а.с.21), що також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (том2, а.с.22). З показів свідка [PERSON] підтверджується той факт, що гроші на купівлю спірної квартири були надані [PERSON] Так, згідно з вимогами ч.1 ст.17 ЗУ "Про власність" майно, яке придбане в результаті спільної праці членів сім'ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, яка працювала за кордоном та на кошти якої зароблені таким чином відповідач [PERSON] придбав спірне житлове приміщення, яке зареєстрував на праві власності на своє ім'я, а позивач була зареєстрована в іншому, в якості його співмешканки. Встановивши зазначені обставини на підставі пояснень позивача, свідків та інших достовірних доказів, суд приходить до висновку, що квартира може бути об'єктом спільної сумісної власності. Доказів того, що зазначені кошти було заощаджено тільки [PERSON] суду не надано. Таким чином, зазначені грошові кошти відповідно до приписів ч.1 ст.17 Закону України "Про власність" є результатом спільної праці [PERSON] та [PERSON] як членів однієї сім'ї, а тому квартира є об'єктом права спільної сумісної власності. Оскільки немає письмової угоди про інший правовий статус цього майна чи розмір часток кожної із сторін, то їх слід вважати рівними. Встановлення є підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірної квартири. В частині визначення порядку користування житлом суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. Частиною 1 статті 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За частиною 4 ст.156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Загальна площа квартири [ADDRESS] становить 54,6 кв.м., жила площа становить 28,9 кв.м. Квартира складається з двох жилих кімнат площею 16,7 та 12,2 кв.м., кухні площею 8,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., туалету площею 1,6 кв.м., коридору площею 10,3 кв.м., вбудованої шафи площею 0,9 кв.м., лоджії площею 4,0 кв.м. (т.2 а.с.28-37). Визначаючи порядок користування спірною квартирою, суд враховує кількість власників квартири, їх стать і вік, жилу площу квартири. За таких обставин, суд вважає, що виділити позивачу у користування жилу кімнату площею 16,7 кв.м. і лоджію площею 4,0 кв.м., а відповідачу виділити кімнату площею 12,2 кв.м. неможливо, оскільки таким чином будуть зачіпатись житлові права третьої особи, а саме брата-інваліда відповідача - [PERSON], який зареєстрований та проживає у спірному житловому приміщенні. Стосовно визнання недійсним договору дарування вищевказаної квартири укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського державного нотаріального округу Ягужинською К.Т. від 04.07.2014 року за реєстровим номером 1420, суд приходить до висновку про задоволення позову в даній частині виходячи з наступного. З договору дарування квартири від 04.07.2014 року вбачається, що [PERSON] передав безоплатно своїй доньці [PERSON], а остання прийняла у власність як дарунок квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,6 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м. (том2, а.с.20). Перед укладенням договору дарування [PERSON] було складено заяву про те, що відчужувана квартира [ADDRESS] перебуває у його особистій приватній власності, оскільки набута не в шлюбі, будь - яких прав щодо неї в інших осіб, в тому числі за договором найму, відсутні. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського державного нотаріального округу Ягужинською К.Т. (том2 а.с.55). Відповідно до вищевказаної заяви нотаріусом [PERSON] було роз'яснено зміст статей 62, 65, 74 СК України. Так, відповідно до ст.74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідач [PERSON], як обдаровувана теж була ознайомлена із даною завою, про що свідчить її особистий підпис на заяві. Пунктом 5 договору дарування визначено, Дарувальник стверджує, що треті особи не мають прав на цю квартиру; внаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, яких Дарувальник зобов'язаний утримувати за законом або договором. Пунктом 7 Дарувальник довів до відома Обдаровуваної, а остання прийняла до уваги, що квартира, яка є предметом цього договору, є його особистою приватною власністю, оскільки набута не в шлюбі (том 2 а.с.20). З викладеного вбачається, що відповідач під час укладення договору дарування навмисно замовчав про можливе порушення прав [PERSON] при відчужуванні спірної квартири, чим порушив її законні права. Пунктом 12 Договору дарування передбачено, що нотаріусом роз'яснено зміст статей 229-231, 233-235, 334, 717-722, 727, 728 ЦК України та ст. 27 ЗУ "Про нотаріат" про те, що нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала: неправдиву інформацію щодо будь - якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватись нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Про що відповідачі власноруч розписались у даному договорі (том 2 а.с.20 зворот). Відповідно до частин 1 та 2 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснено, що під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Статтею 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З викладеного вище слідує, що [PERSON] повідомив [PERSON] та нотаріусу неправдиву інформацію відносно відчуження квартири та прав третіх осіб на неї. Оскільки судом встановлено, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з травня 1987 року і по квітень 2014 року, під час якого ними була спільно набута квартира [ADDRESS], в якій позивач була зареєстрована зі згоди відповідача [PERSON], як член його родини, а саме як співмешканка та продовжує бути зареєстрованою та проживає у ній, з укладенням договору дарування були порушені законні права та інтереси позивача. Згідно з ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підставі своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Але в судовому засіданні ні позивач та її представник не ставили питання про стягнення судових витрат.

Outcome: partial