Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

10.04.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна. Позов мотивовано тим, що 27.11.2008 року між сторонами укладено шлюб, під час якого у них народилося двоє дітей. Однак, сімейне життя у подружжя не склалося через різні погляди на шлюб та сім`ю, сварки, протиправну поведінку відповідача, застосування з його боку насильства та фактичне припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим шлюб існує лише формально, тому позивачка просить такий розірвати, малолітніх дітей залишити на її вихованні, прізвище після розірвання шлюбу не змінювати. Крім цього, позивачка стверджує, що під час шлюбу за її власні кошти відповідач придбав автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Touran", 2013 року випуску, зареєструвавши право власності на такий за собою, як єдиним власником. Позивачка вважає, що у зв`язку з сприянням у придбанні автомобіля, частка відповідача у даному майні складає 1/100, тоді як її частка -99/100. У зв`язку з цим, просить суд визнати автомобіль спільною сумісною власністю сторін, поділити спільне майно, визнавши за позивачкою право власності на частку у розмірі 99/100, а за відповідачем 1/100, припинити право власності [PERSON] на частку у спільному майні, виплативши йому компенсацію вартості 1/100 автомобіля; визанати за нею право власності на транспортний засіб. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у ньому. При цьому зазначили, що не заперечують проти поділу транспортного засобу з визначенням по 1/2 частки кожному, з компенсацією позивачці вартості її частки та визнання за відповідачем права власності на транспортний засіб. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов в частині розірвання шлюбу визнали. Крім цього, погодилися із розподілом майна з визначенням рівних часток по 1/2 та грошової компенсації позивачці її частки у праві власності на майно. З приводу розподілу судових витрат сторони звернуться після ухвалення рішення. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 27.11.2008 року, сторони по справі зареєстрували шлюб 27.11.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №57 (а.с.4). За час перебування сторін у шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] (а.с.8) та син [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно з ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. На підставі ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони не змогли створити міцної сім`ї, сімейне життя у них не склалося, їх шлюб існує лише формально, відповідач застосовує насильство щодо дружини, що підтверджено постановою Воловецького районного суду Закарпатської області №936/234/20 від 27.03.2020 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП за вчинення щодо [PERSON] домашнього насильства психологічного характеру (а.с.12), як і позивачка [PERSON] щодо відповідача, що також підтверджено постановою від 27.03.2020 року №936/235/20 (а.с.39), а тому, враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими і це суперечило б інтересам сторін та інтересам дітей. Малолітніх дітей слід залишити на вихованні у матері. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, прізвище позивачці за її вибором після розірвання шлюбу не змінювати. Окрім вищенаведеного, судом також встановлено, що під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Touran", 2013 року випуску, право власності на який зареєстровано 09.07.2019 за відповідачем [PERSON] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] ). Позивачка стверджує, що відповідач придбав даний транспортний засіб за кошти, які належали їй на праві особистої власності, які у 2016 році були надані її матір`ю [PERSON] . Допитана під час розгляду справи у якості свідка [PERSON] дала покази, що дійсно у 2016 році надала дочці значну суму коштів для потреб її сім`ї, а не особисто їй. Таким чином, позивачкою всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України не доведено, що кошти на придбання автомобіля були її власними, а, отже, і не доведено, що автомобіль є її особистою приватною власністю в розумінні положення п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З ст.60 СК України кореспондується частина 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Отже, системний аналіз вищенаведених норм закону, з урахуванням недоведення протилежного, дає правові підстави суду визнати автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Touran", 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю позивачки та відповідача. Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. При цьому, статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У відповідності до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, транспортний засіб підлягає поділу між сторонами з визначенням часток по 1/2 кожному. Згідно висновку експерта №27/2020 судової автотоварознавчої експертизи від 24.06.2020 року ринкова вартість автомобіля марки "Volkswagen" моделі "Touran", 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] на дату оцінки складає 221703 гривень 00 копійок (а.с.72-89). Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що сторони в судовому засіданні висловили домовленість щодо способу фактичного поділу спільного майна шляхом компенсації відповідачем [PERSON] на користь позивачки [PERSON] вартості 1/2 частини автомобіля марки "Volkswagen" моделі "Touran", 2013 року випуску у розмірі 110851 гривень (сто десять тисяч вісімсот п`ятдесят одна) гривень 50 копійок з припиненням у зв`язку з таким відшкодуванням права власності [PERSON] на 1/2 частину вказаного автомобіля та, як наслідок, визнання за відповідачем права власності на цей автомобіль, суд вважає за можливе погодитися з цією позицією сторін, яка не суперечить вимогам вищезазначених норм закону. Також [PERSON] слід повернути 2719 гривень 65 копійок частки вартості майна, внесені на депозит згідно квитанції АТ "КОМІНВЕСТБАНК" №2351520072 від 15.05.2020 року. З урахуванням наведеного, надавши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору, суд приходить обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: approved