Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

5 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить поновити його на роботі на посаді майстра виробничого навчання в Новоград-Волинському промислово-економічному технікумі з 12 лютого 2017 року та стягнути з Новоград-Волинського промислово-економічного технікуму (далі технікум) заробітну плату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що з 5 березня 2007 року він був прийнятий на роботу на посаду майстра виробничого навчання у Новоград-Волинському промислово-економічному технікумі. Наказом директора навчального закладу від 13 лютого 2017 року № 21-к позивача звільнено з роботи з 12 лютого 2017 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із зарахуванням [PERSON] до особового складу військової частини польова пошта [NUMBER] . Однак відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України. За положенням ч. 3 ст. 119 КЗпП України заборонено звільнення працівників на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Однак, незважаючи на це, відповідачем прийнято рішення про звільнення позивача з роботи згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Представником позивача в судовому засіданні надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на підставі якого позивач остаточно просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 лютого 2017 року по день ухвалення судом рішення 25 жовтня 2017 року в розмірі 41 156 грн. 90 коп. Представник відповідача позовні вимоги вважає необґрунтованими, а тому просила відмовити в задоволенні позову. Надала заперечення на позов, у яких зазначила, що 13 лютого 2017 року позивач о 14 год. 30 хв. не прибув на виробничу нараду, про що свідчить доповідна записка методиста [PERSON] Директором технікуму створено комісію з метою службового розслідування з`ясування обставин неприбуття позивача на роботу, у ході роботи якої встановлено, що позивач з 13 лютого 2017 року зарахований до особового складу військової частини польова пошта [NUMBER] за контрактом. Таким чином позивачем з 13 лютого 2017 року укладено контракт за іншим місцем роботи. У зв`язку з чим, наказом директора технікуму позивача звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України про мобілізацію діє особливий період. Скасування особливого періоду здійснюється Указом Президента України про демобілізацію. Відповідно до Указу Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації» № 411/2016 від 26.09.2016р. у вересні жовтні 2016 року проводилось звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, тобто діяв наказ про демобілізацію, а нового Указу Президента України про мобілізацію оголошено не було. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 5 березня 2007 року [PERSON] прийнятий на роботу на посаду майстра виробничого навчання у Новоград-Волинському промислово-економічному технікумі. Наказом командира військової частини польова пошта [NUMBER] № 39 від 13 лютого 2017 року [PERSON] прийнято з 13 лютого 2017 року на військову службу за контрактом та зараховано до списків особового складу військової частини строком на 5 років, призначено інженером групи інженерного забезпечення військової частини (а.с. 6). Наказом директора Новоград-Волинському промислово-економічного технікуму від 13 лютого 2017 року № 21-к позивача звільнено з роботи з 12 лютого 2017 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із зарахуванням [PERSON] до особового складу військової частини польова пошта [NUMBER] (а.с. 8). Відповідно до ст.\~43 Конституції України кожен має право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя роботою, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 36 КЗпП України визначено вичерпний перелік підстав припинення трудового договору Так, відповідно до п. 3 зазначеної статті КЗпП України трудовий договір припиняється у зв`язку з призовом або вступом працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Відповідно до ч. 3 ст. 57 Закону України «Про освіту» у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке унеможливлює виконання ним професійних обов`язків і обмежує перебування в дитячому, учнівському, студентському колективах, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, за ним зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. За змістом ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, наказ відповідача про звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України виданий з порушенням гарантій, встановлених ч. 3 ст. 119 КзПП України щодо збереження місця роботи особи, прийнятої на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення, а тому позивач підлягає поновленню на роботі згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України. Посилання представника відповідача на те, що Указом Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації» № 411/2016 від 26 вересня 2016 року, оголошено про демобілізацію, а нового Указу Президента України про мобілізацію оголошено не було, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п. 1 зазначеного Указу Президента України постановлено провести у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію", крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу, однак [PERSON] не являється військовослужбовцем військової служби за призовом, а є військовослужбовцем військової служби за контрактом та продовжує військову службу за контрактом, у зв`язку з чим виконував (з 16.02.16 р. по 23.06.2017 р.) свої обов`язки військовослужбовця в зоні АТО, а тому вищезазначений Указ Президента України не поширює свою дію на виконання службових обов`язків [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі Порядок № 100), середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного)\~ заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки технікуму № 1262 від 13 жовтня 2017 року позивач отримав заробітну плату за грудень 2016 року 5 286 грн. 11 коп.; за січень 2017 року 4 584 грн. 72 коп.; середньомісячна заробітна плата позивача за ці два місяці становить\~ 4 935 грн. 42 коп. (5 286 грн. 11 коп.+ 4 584 грн. 72 коп. ? 2 місяці). Сума робочих днів позивача у грудні 2016 року та січні 2017 року складала 42 робочі дні, таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить 117 грн. 50 коп. (4 935 грн. 42 коп. ? 42 дні). Кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача у 2017 році становить в сумі 174 робочі дні (у лютому 12 робочих днів; у березні 22 робочих дні; у квітні 19 робочих днів; у травні 20 робочих днів; у червні 20 робочих днів; у липні 21 робочий день; у серпні 22 робочих дні; у вересні 21 робочий день; у жовтні 17 робочих дні). Таким чином сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] становить 20 445 грн. (117 грн. 50 коп. ? 174). Розрахунок обчислення середнього заробітку, складений представником позивача не у відповідності до Порядку № 100, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 41 156 грн. 90 коп. не підлягають задоволенню. В силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial