Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання договору фінансування лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що 17.08.2017 року між ним та відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу №3204, предметом якого є придбання автомобіля «Lada Lagrus Cross», 2015 року випуску, вартістю 125\~000,00 грн., за яким позивачем було внесено до каси суму авансового платежу розміром 18900,00 грн. Позивач зазначив, що через дрібний шрифт та великий обєм тексту договору він одразу не ознайомився з його умовами, розраховуючи на погоджені в усній формі домовленості угоди з представником ТОВ «Єврокар Україна» [PERSON] Однак одразу після підписання договору він звернув увагу на те, що предметом угоди було не придбання автомобіля «Lada Lagrus Cross», 2015 року випуску вартістю, 125\~000,00 грн., а автомобіль «Ravon R2 Comfort» вартістю 189\~000,00 грн., на що представник відповідача [PERSON] пояснила, що це формальність, оскільки через існуючий військовий конфлікт на сході нашої держави, існують труднощі із доставкою автомобілів російського виготовлення і позивач отримає саме замовлений ним автомобіль «Lada Lagrus Cross», 2015 року випуску. Згідно з п.п. 1.3. договору Лізингодавець бере на себе зобовязання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до п. 12.1. Договору фінансового лізингу №3204 Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбаченні в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% (вісімдесят відсотків) від сплаченого авансованого платежу та/або частини Авансового платежу 20% (двадцять відсотків) Лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Відповідно до п. 12.2. Договору фінансового лізингу №3204 Лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив авансований платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлений п. 9.3. даного Договору, про що повідомляє Лізингоодержувача в письмовій формі. В такому випадку, Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу сплачений ним Авансований платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого Авансованого платежу. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає. Позивач зазначив, що йому не були досконало розяснені, як істотні так і інші умови договору фінансового лізингу, зокрема умови розірвання договору, не були надані додатки 1,2,3 із зазначенням усіх фінансових зобовязань з його боку, як лізінгоодержувача, що призвело до введення його в оману щодо істотних умов угоди, а також порушенням його прав як споживача, оскільки у нього склалося невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося під впливом обману, насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін), свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину, тому він просив суд визнати договір фінансового лізингу №3204 від 17.08.2017 року недійсним, та стягнути з відповідача на його користь внесений аванс у сумі 18\~900,00 грн. із 3% річних за девять днів у сумі 13,9 грн., який підлягає подвійній реституції і становить 37\~827,80 грн., як збитки за введення в оману відповідно до вимог ч. 2 ст. 230 ЦК України. Позивач в судове засідання не зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, про що надав відповідну заяву. Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.08.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу №3204, відповідно до якого [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», як Лизенгодавець бере на себе зобовязання придбати у власність (отримати право власності на предмет Лізингу - автомобіль «Ravon R2», комплектністю Сomfort, з обємом двигуна 1,25/бензин за Специфікацією, як додатку до Договору, вартістю визначеною Додатком до Договору № 1 189\~000,00 грн.) та передати у користування позивачу, як Лизингоодержувачу на строк та на умовах даного Договору та згідно із положеннями чинного законодавства. П.п. 9.1. Договору фінансового лізингу №3204 від 17.08.2017 року зазначено, що комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості Предмету Лізингу у розмірі 10%, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладання Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які Лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання Предмету Лізингу. Авансовий платіж складає частину від вартості Предмету Лізингу в розмірі 23% від вартості Предмета Лізингу, зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору. Позивачем було внесено аванс відповідно до п. 9.2. Договору фінансового лізингу №3204 від 17.08.2017 року у сумі 18\~900,00 грн. на рахунок відповідача згідно квитанції №NOLDH43252 від 17.08.2017 року. П.п. 1.3. Лізингодавець бере на себе зобовязання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до п. 12.1. Договору фінансового лізингу №3204 Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбаченні в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% (вісімдесят відсотків) від сплаченого авансованого платежу та/або частини Авансового платежу 20% (двадцять відсотків) Лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Відповідно до п. 12.2. Договору фінансового лізингу №3204, Лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив авансований платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлений п. 9.3. даного Договору, про що повідомляє Лізингоодержувача в письмовій формі. В такому випадку, Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу сплачений ним Авансований платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого Авансованого платежу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права або інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона(лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямийлізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і завстановлену плату (лізинговіплатежі). До договору\~лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з\~лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм\~лізингу встановлюються законом. Згідно з ст. 807 ЦК України, предметом договору\~лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. П.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. За ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. 4. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення\~пункту 8 частини третьої\~цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення\~пункту 11 частини третьої\~цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов'язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв'язку з цим права на розірвання договору. Положення\~пункту 13 частини третьої\~цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Положення\~пунктів 8,\~11\~та\~13\~частини третьої цієї статті не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. 5. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. 9. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. За ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, відповідно до якої зазначено, що ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Дослідивши спірні правовідносини та застосовуючи відповідні норми права, суд вважає, що оскільки позивач був позбавлений можливості отримати якісні фінансові послуги з надання послуг лізингу за Договором фінансового лізингу №3204 від 17.08.2017 року для придбання автомобіля «Lada Lagrus Cross», 2015 року випуску вартістю 125\~000,00 грн., що виразилось у внесення у Договір хибних даних щодо предмету лізингу автомобіля, його ціни, відомостей про обставини правочину, спричинених діями представників ТОВ «Єврокар Україна», що призвело до невірного уявлення позивача стосовно правочину, що вчиняється, його елементів та обставин, що мають істотне значення (природа правочину, прав та обов'язків сторін), що призводить до порушення принципу добросовісності, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Приймаючи до уваги вимоги ст.3 ЦК України про загальні засаді цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, на яких за ч.3 ст.509 ЦК України, має ґрунтуватись зобов'язання, суд вважає, що умови Договору фінансового лізингу №3204 для від 17.08.2017 року є несправедливими з підстав вимог ст. 18 Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки встановили обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору: несправедливо визначена ціна договору за автомобіль «Ravon R2 Comfort» вартістю 189\~000,00 грн. замість раніше обумовленого автомобіля «Lada Lagrus Cross», 2015 року випуску, вартістю 125\~000,00 грн., відсутні положення Додатків до договору, на які посилаються п. 1.1. Договору Специфікацію предмету фінансового лізингу за Додатком №2, п.1.2. - про вартість предмета Лізингу (Додаток №1), п. 2.2. - про розмір періодичного платежу (Додатком №3), що відноситься до істотних умов Договору, щодо його ціни та порядку розрахунків, та надає підстави для визнання їх недійсними, а їх істотна важливість зумовлює зміну інших положень договору, що призводить до недійсності Договору фінансового лізингу №3204 від 17.08.2017 року в цілому та є підставою для повернення суми авансу 18\~900,00 грн. позивачу, а також, відповідно до ст. 625 ЦК України, 3% річних 13,90 грн.. Позовні вимоги в частині стягнення подвійної суми реституції, що становить 37\~827,80 грн., як збитків за введення в оману відповідно до вимог ч. 2 ст. 230 ЦК України, на думку суду, не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на законі та не є підставою позовних вимог по визнанню угоди недійсною за вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що регламентує інші правові підстави для визнання оспорюваного правочину фінансового лізингу №3204 від 17.08.2017 року недійсним. Згідно ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають судові витрати у сумі 640,00 грн. на користь позивача. Також суд вважає стягнути з відповідача 640,00 гривень судового збору на користь держави.

Outcome: partial