Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить: стягнути на свою користь з [PERSON] борг у розмірі 4894300,31 грн., що виник за договорами позики, укладеним 11 грудня 2014 року. У судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача збільшені позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення, зазначивши, що не заперечує факту існування договірних зобов'язань між сторонами, визнає їх порушення з боку відповідача, але фінансової можливості повернути суму боргу зараз відповідач не має. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11 грудня 2014 року [PERSON], як позичальник, та [PERSON], як позикодавець, уклали договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальникові у власність грошові кошти у сумі 2328000,00 гривень, що еквівалентно 120000,00 євро на день укладення даного договору позики, на зазначену суму грошей в обумовлений у даному договорі строк ( а.с. 7). Згідно п. 3 цього Договору позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю отриману за даним договором суму позики в євро в строк до 15 "січня" 2015 року. Згідно п. 6 Договору у випадку прострочення своєчасного повернення суми отриманих у позику грошей позичальник має сплатити позикодавцю пеню в розмірі 20% річних за кожен день прострочення від суми позики. Згідно п. 7 Договору у разі прострочення позичальником строку повернення позики більше ніж на 15 днів, позичальник зобов'язаний додатково сплатити позикодавцю штраф в розмірі 20% від суми позики. 11 грудня 2014 р. [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти за договором позики, укладеним між ними 11 грудня 2014 року у сумі 2328000,00 грн., що еквівалентно 120000,00 євро за офіційним курсом Національного банку України станом на день його укладення, що підтверджується копією заяви про засвідчення справжності підпису [PERSON] (а.с. 8). 11 грудня 2014 р. [PERSON], як позикодавець, та [PERSON], як позичальник, уклали договір позики, за умовами якого позичальник [PERSON] позичила (взяла в борг) у позикодавця [PERSON] грошові кошти в сумі 400000,00 грн., які зобов'язалась повернути борг до дванадцятої години ранку 12.01.2015р. зі сплатою у разі прострочення неустойки та штрафу (а.с. 9). 11 грудня 2014 р. [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти за договором позики, укладеним між ними 11 грудня 2014 року у сумі 400000,00 грн., що підтверджується копією заяви про засвідчення справжності підпису [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON] зверталась до [PERSON] з вимогою про виконання зобов'язань за договорами позики від 11 грудня 2014 року, яка була залишена без задоволення (а.с. 11). Згідно розрахунку загальної суми по договорам позики (з урахуванням неустойки) про позику 120000,00 євро, станом на 31.03.2015р., загальна сума заборгованості складає 3790300,31 грн., яка складається з: суми позики - еквівалент 120000,00 євро, що за офіційним курсом НБУ становить 3054000,00 грн.; штрафу - 24000,00 євро, що за офіційним курсом НБУ становить 610800,00 грн.; пені - 4931,25 євро, що за офіційним курсом НБУ становить - 125500,31 грн. Згідно розрахунку загальної суми по договору позики (з урахуванням неустойки) про позику 400000,00 грн, станом на 31.03.2015р., загальна сума заборгованості складає 1104000,00 грн., яка складається з: суми позики - 400000,00 грн.; штрафу - 80000,00 грн.; пені - 624000,00 грн. (а.с. 25). Загальна сума заборгованості по договорами позики складає 4894300,31 грн. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК). Визначення поняття "зобов'язання" міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1, 2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника. У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Судом об'єктивно встановлено, що між сторонами у справі на підставі укладеного договору виникли зобов'язання, за якими позивач надав відповідачу грошові кошти, а останній зобов'язався їх повернути на визначених умовах та у відповідний строк. Проте, всупереч взятим на себе зобов'язанням по поверненню грошових коштів у визначені договором строки, відповідач їх належним чином не виконав, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем виникла прострочена заборгованість. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved