Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна шкода "Міжнародний дім" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мотивуючи свої вимоги тим, що з 05.02.2005 року вона працювала на посаді директора Товариства. 18.05.2015 року, перебуваючи на робочому місці за адресою: м. Київ, вул. Ванди Василевської, 7, до неї у кабінет зайшов [PERSON], який повідомив про те, що вона звільнена, а його призначено на посаду директора Товариства. З наказом про звільнення позивачка ознайомлена не була, трудову книжку на руки не отримала. У період з 18.05.2015 року по день подачі позову до суду позивачка щоденно з"являється на роботу, але на її вимогу ознайомити з наказом про звільнення та видати трудову книжку вона відповіді не отримала. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем був порушений порядок накладення дисциплінарного стягнення, її не було ознайомлено з наказом про звільнення з роботи, не надано його копію. На підставі викладеного позивачка [PERSON] звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд поновити її на роботі на посаді директора ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім", а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.05.2015 року до дня поновлення на роботі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник подали заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просили суд: 1) скасувати наказ ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім" від 13.05.2015 року № 1/05-115; 2) скасувати наказ ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім" від 18.05.2015 року № 26-к; 3) поновити [PERSON] на роботі директора Товариства; 4) стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.05.2015 року до дня поновлення на роботі; 5) допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що при звільненні не було допущено порушень вимог діючого законодавства, оскільки рішення про звільнення позивачки приймалося власником, копію наказу про звільнення позивачка відмовилася отримувати. Також зазначив, що при звільненні з позивачкою було здійснено повний розрахунок. Крім того, представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності до частини позовних вимог, а саме про скасування наказів від 13.05.2015 року та від 18.05.2015 року. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник третьої особи - Громадської організації Інтерклуб "Всесвіт" - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що громадська організація є засновником ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім". На зборах учасників було прийнято рішення про звільнення директора Товариства [PERSON] і доручено директору [PERSON] видати відповідний наказ. При звільненні з позивачкою було проведено розрахунок, кошти перераховано на картковий рахунок. Вважає, що звільнення відбулося у законний спосіб, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Представник третьої особи - Територіальної Державної інспекції з питань праці - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на посаді директора Мовної школи "Міжнародний дім" з 04.02.2005 року, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 72-75 т.1). 18.05.2015 року позивачка [PERSON] була звільнена з займаної посади на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України у зв"язку з припиненням повноважень посадової особи, що підтверджується наказом № 26-к від 18.05.2015 року (а.с. 95 т.1). Після звільнення позивачці було нараховано та виплачено заробітну плату за час роботи та компенсація за невикористану відпустку, що підтверджується довідками Банку, листом відповідача від 15.07.2015 року, платіжною відомістю (а.с. 77-78, 80-81, 93 т.1). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що її звільнення відбулося з порушенням вимог діючого законодавства, а тому вважає, що повинна бути поновлена на роботі. Як вбачається з письмових матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім" зареєстровано юридичною особою за результатами перетворення 09.08.2011 року, засновником цього Товариства є Громадська організація Інтерклуб "Всесвіт", що підтверджується Статутом Товариства (а.с.142-150 т.1). 09.05.2015 року відбулися загальні збори членів Громадської організації Інтерклуб "Всесвіт", на яких, у тому числі, було прийнято рішення про доручення представнику Інтерклубу припинити повноваження директора Товариства [PERSON] та звільнити її з посади 12.05.2015 року, новим директором доручено призначити [PERSON], що підтверджується протоколом № 1 (а.с.103 т.1). 13.05.2015 року директором Товариства [PERSON] був виданий наказ про те, що він приступає до виконання обов"язків директора Товариства з 13.05.2015 року на підставі протоколу № 1/05-15 зборів учасників Товариства від 12.05.2015 року (а.с.110 т.1). 15.05.2015 року державним реєстратором Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Ушацькою Н.В. вчинено реєстраційну дію - внесено зміни до відомостей про юридичну особу ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа Міжнародний дім", що не пов"язані зі змінами в установчих документах, - зміна керівника юридичної особи. Також на виконання вказаного рішення загальних зборів директором [PERSON] було видано наказ № 26-к від 18.05.2015 року про звільнення [PERSON] з займаної посади директора Товариства. Відповідно до ст. 1.1, 16.1, 17.1 Статуту ТОВ "Позашкільний навчальний заклад мовна школа "Міжнародний дім" учасником Товариства є юридична особа - Громадська організація Інтерклуб "Всесвіт" є вищим органом управління позашкільного навчального закладу є Загальні збори учасників, учасник вправі в будь-який час замінити свого представника в органах управління позашкільним навчальним закладом, виконавчим органом позашкільного навчального закладу є директор, який призначається на цю посаду Загальними зборами учасників позашкільного навчального закладу. Поряд з цим, в установчих документах зазначених організацій не містяться підстави, за якими керівника підприємства можливо усунути від виконання своїх повноважень, у тому числі припинити їх повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов"язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно із ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1)безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2)на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3)таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Частинами 1, 3 статті 24 КЗпП України передбачено, що додержання письмової форми є обов"язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров»я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. При розгляді справи встановлено, що позивачка [PERSON] працювала у відповідача на підставі укладеного безстрокового трудового договору, який був оформлений у вигляді наказу. Пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Норму ч.1 ст. 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів" від 13.05.2014 року № 1255-УІІ. Даний Закон набрав чинності з 01.06.2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження у цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України). Зокрема, стаття 41 КЗпП доповнена пунктом п"ятим, що встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - припинення повноважень посадових осіб. Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу і та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. При цьому, у п.9 пояснювальної записки до вищезазначеного законопроекту (№ 4586 від 27.03.2014 року) вказується, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об"єднань та всеукраїнських об"єднань організацій роботодавців. Поняття "посадові особи господарського товариства" визначено у ч. 2 ст. 89 Господарського кодексу України. Так, посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради. У статті 2 Закону України "Про акціонерні товариства" від 17.09.2008 року міститься визначення уточненого поняття "посадові особи органів акціонерного товариства". Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Оскільки Законом України № 1255-VІІ були внесені зміни, у тому числі до Господарського кодексу України і Закону України "Про акціонерні товариства", то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв"язку, можна дійти висновку, що термін "посадові особи" був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів. При цьому слід звернути увагу на мету закону, відповідно до якої вносились зміни у КЗпП України,а саме про право власника товариства звільняти посадових осіб на підставі їх волевиявлення без будь-яких формальних підстав та поширення указаної підстави звільнення на всі види трудових відносин. Твердження представника відповідача та представника третьої особи щодо того, що звільняти посадових осіб є виключним правом власника товариства суд вважає такими, що повністю узгоджуються із вимогами діючого законодавства, зазначеними вище. Статтею 58 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є Загальні збори учасників. Тобто, визначальною правовою підставою для звільнення позивачки [PERSON] з роботи було рішення Загальних зборів членів Громадської організації, а видання наказу директором Товариства у даному випадку слугує дублюванням рішення Загальних зборів про звільнення. Також слід зазначити, що частиною 3 статті 99 Цивільного кодексу України передбачено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені, або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Згідно із рішенням Конституційного суду України № 1-рп/2010 від 12.01.2010 року в аспекті конституційного звернення, положення частини третьої статті 99 ЦК України «члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов"язків слід розуміти як право компетентного органу товариства у будь-який час і з будь-яких підстав усунути особу від виконання обов"язків члена (членів) виконавчого органу за умови, якщо в установчих документах товариства не визначено таких підстав. З наведених норм діючого законодавства та наданих суду документів можна зробити переконливий висновок про те, що директор [PERSON], видавши наказ про звільнення позивачки, лише виконав ті положення, що були йому делеговані учасниками цього товариства. Що стосується посилання позивачки на те, що з нею був укладений Контракт, який не був розірваний, звільнити позивачку з роботи мала повноваження лише президент Громадської організації, а тому вона має підстави для поновлення на посаді, то слід зазначити наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи між позивачкою [PERSON] та президентом Інтерклубу "Всесвіт" [PERSON] був укладений Трудовий контракт від 29.11.2011 року із строком дії до 30.08.2013 року (а.с. 84 т.1). Відповідно до вимог ст. 4.4.3.3 Статуту ГО Інтерклуб "Всесвіт" президенту надано право укладати трудові контракти з керівниками створених (заснованих) Інтерклубом юридичних осіб, визначати розміри та умови оплати праці їх керівників. Зазначене положення статуту передбачає, що спочатку обирається керівник, а потім з ним може бути укладено контракт, причому його укладення не є обов"язковим, оскільки діючим законодавством України не передбачено обов"язкове укладення контрактів з керівниками Товариства. Також слід зазначити, що президенту Громадської організації, згідно умов Статуту, не надано право обирати та звільняти керівників юридичних осіб, які створені цією громадською організацією, оскільки таке право надано єдиному учаснику Товариства, яким є ГО Інтерклуб "Всесвіт", в якому вищим керівним органом є загальні збори учасників. Згідно із ч. 4 ст. 145 ЦК України створення та відкликання виконавчого органу товариства належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю. Статутами Громадської організації та Товариства не передбачено порядок звільнення особи з посади директора товариства. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка почала працювати у відповідача у 2005 році, але при цьому 09.08.2011 року вона була прийнята посаду директора ТОВ "Позашкільний навчальний заклад мовна школа "Міжнародний дім" на підставі наказу № 1 від 09.08.2011 року, що був виданий на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства, оформленого у вигляді протоколу № 1 від 04.08.2011 року (а.с.30 т.2). Таким чином, з 09.08.2011 року позивачкою було укладено безстроковий трудовий договір з Товариством у зв"язку з реорганізацією. Статутами Громадської організації та Товариства не передбачено порядок звільнення особи з посади директора товариства. З урахуванням того, що позивачку було прийнято на посаду директора на підставі рішення зборів учасників Товариства, то і звільнення відбувалося таким же чином, що повністю узгоджується з положеннями ст. 99, 145 ЦК України, а також вимогами Закону України "Про господарські товариства". Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що згідно із ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Власник або уповноважений орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст. 9 КЗпП недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно з законодавством України. Статтею 9 КЗпП України визначено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Оскільки контракт є однією з форм трудового договору, то відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У даному ж випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно контракту, що був наданий позивачкою, їй було запропоновано укласти контракт, хоча на той момент вона вже була призначена керівником підприємства за рішенням загальних зборів учасників, та за умови, що згідно статутів не було передбачено обов"язкове укладення контрактів, та встановлено строки, на які укладався контракт, що є обмеженням прав працівника, а тому цей правочин є нікчемним. Відповідно до листа Міністерства праці і соціальної політики України № 06/2-4/66 від 06.05.2000 року, яким було надано відповідні роз"яснення, власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює по безстроковому трудовому договору, укладення контракту тільки в тому випадку, якщо він відноситься до категорії працівників, які згідно законів України працюють за контрактом. Укладення контракту у випадках, не передбачених законами України, не дозволяються, оскільки це знижує рівень соціальної захищеності працівників та суперечить вимогам Конвенції Міжнародної організації праці № 158 (1982 року) про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця, що була ратифікована постаново Верховної Ради України № 3933 від 04.02.1994 року. Згідно із ч. 3 ст. 65 Господарського кодексу України для керівництва господарською діяльністю власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. Частиною 4 статті 65 Господарського кодексу України встановлено, що у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов"язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Відповідно до вищевказаних вимог діючого законодавства забороняється вимагати від особи, яка прийнята на роботу на підставі безстрокового трудового договору, укладення в подальшому ще й контракту, або укладення контракту з одночасним скасуванням безстрокового трудового договору. Тобто, особа може працювати на підприємстві будь-якої форми власності або на підставі трудового договору, або на підставі контракту. Одночасна дія цих двох форм діючим трудовим законодавством не передбачена. Також слід зазначити, що трудова книжка позивачка не містить жодних посилань на те, що вона працювала у відповідача на підставі Контракту, укладеного між сторонами, а навпаки містяться записи про те, що вона прийнята на роботу у відповідача на підставі наказів, у тому числі і наказу від 09.08.2011 року. Вказані обставини також були підтверджені у судовому засіданні і показами свідка [PERSON], який пояснив, що працює у відповідача з серпня 2011 року на посаді головного менеджера, з серпня 2015 року - фінансовим директором, але в його посадові обов"язки також входить кадровий облік. Свідок зазначив, що частина працівників Товариства, дійсно, працює за Контрактом, але лише за власним бажанням. Позивачка [PERSON] працювала у Товаристві за безстроковим трудовим договором, а примірник Контракту в матеріалах особової справи відсутній. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов"язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Згідно із ст. 9 Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року № 170, контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття працівника на роботу з дня, встановленого у контракті за угодою сторін. Як вбачається з наданого позивачкою контракту, таким днем початку дії контракту зазначається дата 29.11.2011 року, а днем закінчення - 30.08.2013 року. Позивачкою під час розгляду справи не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її призначення на посаду директора відбулося саме на підставі укладеного Контракту від 29.11.2011 року. Як вбачається з вимог діючого трудового законодавства, контракт припиняється на загальних підставах, передбачених трудовим законодавством, а також на підставах, вказаних у самому контракті, а тому загальними підставами розірвання контракту, як особливої форми трудового договору, передбачені ст. 36 КЗпП України, серед яких можна виділити ст. 41 КЗпП України, а саме додаткові підстави для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, де передбачено підстав для розірвання трудового договору - внаслідок припинення повноважень. Відповідно до п. 13 вищевказаної постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами у контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (ст. 36, 39-41 КЗпП). Згідно із п. 8, 21 Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників контракт оформляється у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу і зберігаються у кожній із сторін, у разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом. У даному випадку звільнення позивачки [PERSON] відбулося на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України, а саме внаслідок припинення повноважень, що повністю відповідає вимогам діючого законодавства. Вказана норма також не передбачає будь-яких обмежень щодо звільнення осіб. Крім того, при розгляді справи відповідачем було заявлено про те, що матеріали особової справи [PERSON] примірника контракту не містять, про те, що такий контракт був з нею укладений, відповідачу відомо не було. Відсутній такий документ і у Громадської організації. Також слід зазначити, що позивачкою [PERSON] не було оскаржено в установленому законом порядку рішення загальних зборів учасників Товариства від 09.05.2015 року, що стало підставою для видачі наказу про звільнення її з посади директора, а тому посилання позивачки на його незаконність є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Допитані у судовому засіданні свідки пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона працювала у відповідача на посаді менеджера, а на даний час працює у позивачки. 18.05.2015 року вона знаходилася на робочому місці, приблизно о 09 годині 30 хвилин до офісу зайшла невідома особа, як у подальшому з"ясувалося, новий директор [PERSON] Біля 10 години ранку з"явилася [PERSON] В той же день були зібрані збори у зв"язку з призначенням нового директора, але на зборах [PERSON] просили вийти з приміщення. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, пояснила, що вона працювала на посаді в.о.президента Громадської організації "Всесвіт", до її обов"язків входило приймати і звільняти директора ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім". У період травня-червня 2015 року вона перебувала за межами України у відрядженні, будь-яких розпоряджень щодо звільнення [PERSON] вона не давала, про скликання загальних зборів її ніхто не повідомляв. 02.06.2015 року вона вийшла на роботу і дізналася про те, що [PERSON] звільнена з посади директора. Також у червні 2015 року вона дізналася про те, що її усунуто з посади президента Громадської організації. Крім того, свідок зазначила, що вона укладала з [PERSON] контракт, при цьому розірвати його також мала право лише вона. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала у відповідача з 2005 року до серпня 2015 року. 18.05.2015 року вони в офісі дізналися про те, що є новий директор [PERSON] Приблизно о 12 годині 30 хвилин відбулися збори у Товаристві, при цьому новий директор [PERSON] не надав [PERSON] можливості виступити і пояснити ситуацію. У подальшому [PERSON] приходила до офісу майже кожного дня. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працює Генеральним директором ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім" з 13.05.2015 року. Спочатку його було призначено на посаду директора за рішенням загальних зборів ГО "Всесвіт", а потім переведено на посаду генерального директора. Після того, як він приступив до виконання обов"язків директора, він видав наказ про звільнення [PERSON] з посади директора на виконання рішення загальних зборів. 18.05.2015 року він прибув до офісу Товариства і особисто повідомив [PERSON] про її звільнення. Також свідок зазначив, що копію наказу вони намагалися вручити [PERSON], але вона відмовилася його отримувати і тоді вони склали про це Акт. Всі документи щодо звільнення [PERSON] надавалися для ознайомлення юристу, який знаходився разом з нею. Розрахунок з позивачкою був проведений у повному обсязі. В матеріалах особової справи примірник Контракту, укладений з [PERSON], відсутній. Свідок [PERSON], допитаний у судовому засіданні, пояснив, що він працює у Товаристві з 1995 року. Він був присутній на загальних зборах 09.05.2015 року, вирішувалося питання щодо звільнення [PERSON] та призначення нового директора. 18.05.2015 року в офіс з"явився новий директор [PERSON], який повідомив [PERSON] про звільнення намагався вручити їй копію наказу про звільнення, але вона відмовилася його отримувати, тому був складений Акт, який він також підписав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює у Товаристві з 2006 року на посаді офіс-менеджера. 18.05.2015 року вона була на робочому місці приблизно з 12 години 30 хвилин, проводилися збори, де вона дізналася про зміну директора Товариства. Приблизно о 14 годині 30 хвилин з офісу вийшла [PERSON] разом зі своїм юристом та речами. Після того дня приблизно 4-5 разів вона бачила [PERSON] в офісі. Але пояснення вищевказаних свідків, допитаних судом, не можуть бути взяті судом до уваги, як докази обставин, на які посилається позивачка, щодо незаконності її звільнення, оскільки жодних належних пояснень з цього приводу свідки суду не надали, а тому судове рішення не може грунтуватися на даних поясненнях свідків і вони оцінюються судом в сукупності з іншими належними доказами. Також судом встановлено, що у день звільнення з займаної посади позивачці [PERSON] було здійснено нарахування та виплачено шляхом перерахування на картковий рахунок всіх сум, що належали їй до виплати при звільненні, що підтверджується відповідними документами, зазначеними вище, а тому у цій частині відповідачем були виконані всі вимоги діючого законодавства. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Що стосується посилання позивачки та її представника на те, що вказані грошові кошти у розмірі 256822, 00 грн. були перераховані їй у незаконний спосіб, то судом дані посилання до уваги не приймаються, оскільки на їх підтвердження не було надано жодних належних доказів. Також слід зазначити, що відповідачем були виконані вимоги діючого законодавства щодо вручення позивачці трудової книжки. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і не заперечувався і стороною позивача, і стороною відповідача. Крім того, з письмових матеріалів справи вбачається, що 18.05.2015 року директор Товариства [PERSON] намагався вручити позивачці копію наказу про її звільнення, але вона відмовилася його отримувати, у зв"язку з чим був складений відповідний Акт від 18.05.2015 року (а.с. 109 т.1). Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження порушення її трудових прав з боку відповідача. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Що стосується заяви представника відповідача про застосування до частини позовних вимог строку позовної давності, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно із ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Після подачі представником відповідача заяви про застосування до частини позовних вимог строку позовної давності позивачкою не було подано заяву про поновлення строку позовної давності. Як заперечення на дану заяву, позивачка пояснила, що не вважає, що строк позовної давності був нею пропущений. Відповідно до п. 4 вищевказаної постанови Пленуму № 9 якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Але слід зазначити, що, враховуючи той факт, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав їх недоведеності, то необхідності у застосуванні строків позовної давності немає. Що стосується посилання позивачки та її представника на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2016 року, то слід зазначити наступне. З письмових матеріалів справи вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.11.2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування державної реєстрації відомостей про юридичну особу було відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2016 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.11.2015 року скасовано, постановлено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено, визнано неправомірними дії Державного реєстратора відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Шевченківського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Ушацької Н.В. щодо внесення відомостей про юридичну особу ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім" - директор [PERSON]; зобов"язано Відділ внести відомості про зміну керівника - директора юридичної особи ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім" директор - [PERSON] Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 14.04.2016 року за касаційною скаргою представника ТОВ "Позашкільний навчальний заклад Мовна школа "Міжнародний дім" було зупинено до закінчення касаційного провадження виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2016 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року визначено, що оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює сул у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Але при цьому також слід зазначити, що предметом вказаного вище позову була реєстрація керівника Товариства [PERSON], а не законність чи незаконність рішення засновника, а тому суд вважає, що вказане судове рішення не може мати преюдиціального значення для розгляду даної справи. Згідно із ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до вимог діючого законодавства під звільненням працівника без законної підстави розуміється припинення, розірвання трудового договору, не обумовленого чинним законодавством, або проведеного з порушенням норм законодавства про працю. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, з урахуванням їх належності та допустимості, всебічно і повно з"ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed