Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

01.10.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить: - визнати недостовірною, поширену відповідачем, інформацію щодо розповсюдження позивачем наркотичних засобів та самовільного заняття земельних ділянок у центральному парку смт. Врадіївка, і поширення відповідачем даної інформації - порушенням особистого майнового права позивача; - визнати дії відповідача про поширення недостовірної інформації щодо розповсюдження позивачем наркотичних засобів та самовільного заняття земельних ділянок у центральному парку смт. Врадіївки протиправними і зобов'язати відповідача в 10-денний строк спростувати поширену інформацію шляхом опублікування в районній газеті "Вісник Врадіївщини" та оприлюднення резолютивної частини рішення суду із особистим вибаченням шляхом особистого виступу в мережі кабельного телебачення смт. Врадіївки; - стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за завдану позивачу моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп; - стягнути з відповідача на користь позивача кошти на відшкодування збитків в розмірі 2 623 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11 вересня 2015 у Врадіївському районному будинку культури, який розташований за адресою смт. Врадіївка вул. Маяковського, 94, проводився публічний захід - Звіт Врадіївського селищного голови громаді смт. Врадіївка, на якому були присутні керівники підприємств та організацій, представники політичних партій, громадських організацій, актив та жителі селища, та проводилася відеозйомка даного заходу. Під час публічного виступу позивача по Звіту Врадіївського селищного голови, відповідач [PERSON] публічно довів до відома усіх присутніх про негативну та недостовірну інформацію, в якій стверджував щодо дій позивача та його дружини, які містять ознаки злочину, а саме розповсюдження наркотиків та про самовільне захоплення землі. Також, позивач стверджує, що на його уточнене питання, чи володіє [PERSON] фактами та чи є його вислів фактичним твердженням або оціночним судженням, відповідач відповів стверджувально, пояснюючи, що він (відповідач) володіє даною інформацією і цей вислів є фактичним твердженням, і у випадку звернення позивача до суду надасть відповідні докази. Таким чином, позивач вважає, що публічний виступ відповідача із фактичним твердженням по обвинуваченню його в розповсюджені наркотиків є поширенням недостовірної інформації та таким, що ганьбить його гідність, честь чи ділову репутацію. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та зазначив, що 11.09.2015р. на публічному заході - Звіт Врадіївського селищного голови, висловив лише свою думку, яка сформувалася у нього після побачених подій, які відбувалися у розважальному закладі позивача. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. 11.09.2015р. в районному будинку культури, який розташований за адресою: вул. Маяковського, 94, смт. Врадіївка Миколаївської області, проводився публічний захід - Звіт Врадіївського селищного голови громаді смт. Врадіївка, на якому, в присутності невизначеного кола осіб, відповідач публічно зазначив (дослівно): "Я, хотів би Вам задати питання. Ви посилаєтеся, тоді я чув у вашому виступі багато раз на закон, законність. Так! На скільки я розумію Ви його шануєте. Це дуже добре. Да і дотримуєтеся. А от відповідьте мені, а чи можна приватному підприємцю захопити частину парку де відпочивають люди, коло пам'ятника погибшим воїнам, статті яких ви шануєте, тому що я знаю, що Ви афганець. І в тому парку, і втому парку, у цьому своєму обісця приторговувати по трошки наркотиками". Після репліки присутньої особи, відповідач зазначив (дослівно): "Це серйозне звинувачення! Я хотів би щоб міліція, прокуратура, вони більш досконало вивчили це питання. І дай те мені відповідь на цьому, яким чином ви туди попали, як ви той парк захватили, і чому це отак там діється". На запитання позивача чи це твердження чи домисли відповідач зазначив (дослівно): "Якщо я, якщо я помиляюся так, Ви маєте право подати, тим більше, що Ви на закони спираєтеся, до суду. Я буду відповідати перед всією громадою. А я постараюся Вам доказати в суді, що це імено так, те що я кажу. Ви зрозуміли мене? От будьте Ви. Якщо Ви докажете в суді, що це не так". Згідно інформації Товариства з обмеженою відповідальністю "Екран" № 19 від 30.10.2015р. Звіт Врадіївського селищного голови, який проводився 11.09.2015р., транслювався в записі у повному обсязі по кабельному телебаченню ТОВ "Екран" 12.09.2015р. З матеріалів справи вбачається, що згідно посвідчення серії [NUMBER] від 16.06.2014р. позивач є інвалідом 2 групи. Позивач є фізичною особою-підприємцем (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 05.09.2013р.). З листа Реєстраційної служби Врадіївського районного управління юстиції № 280 від 29.05.2014р. вбачається, що наказом від 29.05.2014 року №11/06.2 прийнято письмове повідомлення про утворення громадської організації "Врадіївське віче", та даний запис внесено до Реєстру громадських об'єднань №1419593. Згідно протоколу установчих зборів № 1 Громадської організації "Врадіївське віче" від 21.05.2014р. позивач є особою, яка має право представляти вказану громадську організацію у правовідносинах з державою та іншими особами і вчиняти дії від імені громадського об'єднання без додаткового уповноваження. 01.10.2015р. позивач був зареєстрований кандидатом на посаду селищного голови в єдиному одномандатному виборчому окрузі смт. Врадіївка Миколаївської області на виборах депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, які проводилися 25.10.2015р. (посвідчення № 7 від 01.10.2015р.). Крім того, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 762в від 27.10.2001р. [PERSON] придбала приміщення тиру, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та 14.12.2001р. отримала реєстраційне посвідчення за реєстровим номером 10. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 763в від 27.10.2001р. [PERSON] придбала приміщення літнього кінотеатру, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та 13.12.2001р. отримала реєстраційне посвідчення за реєстровим номером 9. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас, ст. 34 Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. За приписами ст.ст. 297 та 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію", під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи" (далі - Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Як встановлено судом відповідачем публічно було повідомлено про позивача інформацію наступного змісту: "Я, хотів би Вам задати питання. Ви посилаєтеся, тоді я чув у вашому виступі багато раз на закон, законність. Так! На скільки я розумію Ви його шануєте. Це дуже добре. Да і дотримуєтеся. А от відповідьте мені, а чи можна приватному підприємцю захопити частину парку де відпочивають люди, коло пам'ятника погибшим воїнам, статті яких ви шануєте, тому що я знаю, що Ви афганець. І в тому парку, і втому парку, у цьому своєму обісця приторговувати по трошки наркотиками". Після репліки присутньої особи, відповідач зазначив: "Це серйозне звинувачення! Я хотів би щоб міліція, прокуратура, вони більш досконало вивчили це питання. І дай те мені відповідь на цьому, яким чином ви туди попали, як ви той парк захватили, і чому це отак там діється". На запитання позивача чи це твердження чи домисли відповідач зазначив: "Якщо я, якщо я помиляюся так, Ви маєте право подати, тим більше, що Ви на закони спираєтеся, до суду. Я буду відповідати перед всією громадою. А я постараюся Вам доказати в суді, що це імено так, те що я кажу. Ви зрозуміли мене? От будьте Ви. Якщо Ви докажете в суді, що це не так". Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови). Оскільки, позивач є представником Громадської організації "Врадіївське віче", був кандидатом на посаду селищного голови на місцевих виборах 2015 року, веде господарську діяльність на території смт. Врадіївка, як фізична особа-підприємець, а отже він є публічною особою, у зв'язку з чим підлягає ретельному громадському контролю і потенційно міг зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він здійснював або здійснює діяльність громадської організації та свою підприємницьку діяльність. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини", Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Тому, при ухваленні вказаного рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд). Зокрема, рішення від 21 лютого 2012 року у справі "Тушалп проти Туреччини", відповідно до якого суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, "вульгарних фраз" само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто "стилістичним цілям", оскільки "стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження". Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі "Бодрожич та Вуїін проти Сербії" вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї "інформації" чи "ідей", які "приємно" отримувати, та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи "роблять себе відкритими" для "публічної перевірки" тоді, коли виступають на "арену публічних дебатів". Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі "Соколовські проти Польщі" зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Рішенням Європейського суду від 8 липня 1986 року у справі "Лінгенс проти Австрії" вказано, що суд розцінює факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. При цьому, суд приймає до уваги те, що позивач, будучи публічною особою, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть, шокуючою. Він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Суд також зазначає, що положення ч. 3 ст. 277 ЦК України, відповідно до якої негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, виключені на підставі Закону України № 1170-VII від 27.03.2014р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації". Тому, доводи позивача про те, що викладена відповідачем інформація є фактичним твердженням безпідставні, оскільки під час свого публічного виступу відповідач не вказував на конкретні факти чи обставини, а оперував загальними критичними фразами, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Крім того, така інформація взята позивачем з контексту виступу відповідача та її необхідно оцінювати разом із усім виступом відповідача. Судження, висловлені відповідачем з приводу діяльності позивача, містять гостру критику діяльності позивача як фізичної-особи підприємця та не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями. Отже, відповідно до ст. 277 ЦК України, поширена інформація про позивача містить оціночні судження відповідача. Зокрема, автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки мають характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій тощо). А тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того, вимоги позивача в частині визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведена така обставина юридичного складу правопорушення, поширення недостовірної інформації та поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що відповідно до п. 15 Постанови виключає склад вказаного правопорушення. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується (п. 4). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5). На обґрунтування своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивачем зазначено, що публічне ствердження відповідачем щодо дій позивача, які містять ознаки злочину, поширене серед присутніх на публічному заході, серед яких були присутні керівники підприємств та організацій, представники політичних партій, громадських організацій та жителі селища, призвело до сприймання суспільством позивача, як злочинця, а враховуючи, що позивач, як співзасновник та представник ГО "Врадіївське віче", в своїй діяльності співпрацює із вказаними особами по втіленню в життя мети та завдань ГО "Врадіївське віче" - до принизливого становища гідності, честі та ділової репутації як позивача так і ГО "Врадіївське віче". Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб,розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. В той же час, п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" визначено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Суд зауважує, що позивач просячи про захист його гідності, честі чи ділової репутації жодним чином не підтверджено факту порушення, в зв'язку з цим, його особистих немайнових прав. Так, позивач вказує про певну співпрацю в своїй діяльності з підприємствами, організаціями, політичними партіями, громадськими організаціями та жителями селища, проте не надає жодних доказів на підтвердження вказаних фактів, так як і не надає жодних доказів на підтвердження зміни думки вказаних осіб щодо позивача, що призвело до припинення співпраці, чи що вказані особи іншим чином висловили свою думку щодо позивача, в зв'язку з повідомленою відповідачем інформацією. Як зазначає позивач, поширення даної інформації викликало значні моральні страждання позивача, який є особою із обмеженими можливостями - інвалідом, що призвело до погіршення стану здоров'я, госпіталізації та лікування позивача у кардіологічному відділенні Військово-медичного клінічного центру Південного регіону Міністерства оборони України, і потребує відповідної сатисфакції у вигляді компенсації за завдання шкоди здоров'ю позивача та моральної шкоди, яку не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю спокою честі і гідності. Позивачем на підтвердження вказаних обставин надано епікриз № 14678, згідно якого він проходив лікування у кардіологічному відділенні Військово-медичного клінічного центру Південного регіону Міністерства оборони України 15.09.2015 по 25.09.2015р. Однак суд відмічає, що з матеріалів справи вбачається, що позивачем, жодними належними та допустимими доказами не доведено наявність будь-якої моральної шкоди та, як встановлено судом вище, позивачем не доведено поширення відповідачем інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що, в свою чергу, унеможливлює задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Крім того, позивачем не доведено протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Не підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оскільки, судом не встановлено порушення прав позивача та протиправність дій відповідача, а тому вимога про стягнення моральної шкоди, яка є похідною від вимоги про визнання недостовірною поширену відповідачем інформацію, не підлягає задоволенню. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Позивачем на підтвердження понесених ним 18, 19, 20 та 25 вересня 2015 року збитків в розмірі 2 623 грн. надано копію книги обліку доходів № 1242 від 11.09.2013р., форму якої затверджено наказом Міністерства фінансів України № 1637 від 15.12.2011р., та товарний чек № Ев-0022739 від 16.09.2015р. про купівлю ліків. Водночас, суд зазначає, що книга обліку доходів відображає лише дохід від провадження діяльності та, сама по собі, не може слугувати доказом на підтвердження нездійснення суб'єктом господарювання своєї діяльності в певні дні. Правилами роботи закладів (підприємств) ресторанного господарства, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України № 219 від 24.07.2002р. визначено, що на фасаді приміщення закладу (підприємства) ресторанного господарства повинна розміщуватися вивіска із зазначенням його типу (класу), назви, найменування суб'єкта господарської діяльності та режиму роботи. Режим роботи закладу ресторанного господарства встановлюється суб'єктом господарювання самостійно, а у випадках, передбачених законодавством, за погодженням з органами місцевого самоврядування. Режим роботи повинен додержуватися закладами (підприємствами) ресторанного господарства всіх форм власності. Однак, позивачем в силу приписів ст.ст. 58-60 ЦПК України, не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що згідно режиму роботи 18, 19, 20 та 25 вересня 2015 року його заклад мав працювати, проте, в зв'язку з його лікуванням, не працював у визначені режимом робити дні. Також суд зазначає, що доданий позивачем товарний чек № Ев-0022739 від 16.09.2015р. про купівлю ліків міг ви бути належним та допустимим доказом при вирішенні питання про відшкодування шкоди завданої здоров'ю фізичної особи, а не при вирішенні питання про стягнення збитків пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності. Крім того, суд зазначає, що з комплексного аналізу положень ЦК України вбачається, що збитки відшкодовуються в порядку та розміру визначеному договором або законом, при цьому законодавець визначив правову природу збитків як наслідок порушення майнового права. В даному випадку вимога про стягнення збитків є похідною від вимоги про визнання недостовірною поширену відповідачем інформацію, що є правовідносинами, які виникають в сфері здійснення особистих немайнових прав, а не в сфері - майнових прав. Судом не встановлено порушення прав позивача та протиправність дій відповідача, а тому враховуючи вищевикладене вимога про стягнення збитків, не підлягає задоволенню. Таким чином, з сукупності вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача, а відтак в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем залишаються за ним.

Outcome: dismissed