Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач 25.01.2016 року звернулася до суду з позовом про захист прав споживача та витребування безпідставно набутих грошових коштів мотивуючи тим, що 11.12.2015 року між нею та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № д00952 з додатками № 1 і № 2, відповідно до якого лізингодавець /відповідач/ бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу /зазначений у специфікації /додаток № 2/ у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу /позивачу/ на умовах, передбачених договором. Працівники відповідача роз'яснили позивачу, що транспортний засіб Ніссан Кашкай, який вона вибрала на сайті, є і вона повинна спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 376 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача протягом одного дня, після цього транспортний засіб передається їй протягом 3-4 днів, кошти у вказаній сумі нею було сплачено, після цього їй зателефонував представник відповідача та пояснив, що для отримання транспортного засобу вона має терміново доплатити ще 75 200 грн. щоб викупити автомобіль до нового року, вона сплатила також додатково ці кошти, але потім після численних дзвінків до відповідача з'ясувалося, що автомобіль Ніссан Кашкай відсутній, а тому їй пропонують інший автомобіль, також вона дізналася, що проплатила тільки 50 % вартості автомобіля, а платіж в сумі 75 200 грн. -це адміністративний платіж, який є винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору. Позивач вважає, що її було введено в оману щодо умов виконання зобов'язання, після детального ознайомлення з умовами договору стало відомо, що договір не передбачає можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням її прав, як споживача. В договорі не визначено фактично його предмет, не перелічені основні характеристики транспортного засобу, рік випуску, номер кузову, тип двигуна, тип пального, колір, новий автомобіль чи був в експлуатації, оскільки це впливає на його ціну, а умови договору прописані таким чином, що відповідач може пропонувати їй будь-що, відповідач має право збільшувати вартість предмету лізингу без обмежень. Невизначеність предмету лізингу та його продавця у договорі свідчить про недосягнення згоди щодо істотних умов договору, а тому відсутні достатні підстави вважати цей договір укладеним, крім того, між сторонами не було підписано додатку № 3 до договору, у якому відображається розмір грошових коштів за послуги супроводження договору, які сплачуються лізингоодержувачем у складі лізингового платежу. Відповідно до ст.799 ЦК України договір фінансового лізингу підлягає нотаріальному посвідченню, чого не було дотримано в даному випадку, також відповідач не мав необхідного обсягу дієздатності для укладення договору за відсутності у нього ліцензії на здійснення операцій з надання фінансових послуг, до яких відноситься фінансовий лізинг. В порушення вимог Закону «Про захист прав споживачів» при укладенні договору порушено принцип рівності сторін, обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, введено споживача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що свідчить про те, що відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, умови договору позивач вважає несправедливими, такими, що порушують принцип добросовісності, справедливості та рівності сторін. А тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті останнім грошові кошти в сумі 451 200 грн. відповідно до норм ст.ст.1212-1214 ЦК України; стягнути три відсотки річних за час користування безпідставно набутими грошовими коштами в розмірі 927 грн.12 коп.; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. та сплачений нею судовий збір. За ухвалою суду від 28.01.2016 року було відкрито провадження по даній справі. В судовому засіданні позивач усно уточнила позовні вимоги та просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № д00952 від 11.12.2015 року, укладений між нею та відповідачем ТОВ «Євролізинг Україна», з підстав, наведених нею в позовній заяві; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 451 200 грн. та сплачений нею судовий збір. Згідно заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.03.2016 року позов було задоволено, визнано недійсним договір фінансового лізингу № д 00952 від 11 грудня 2015 року з Додатками № 1 та № 2, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та [PERSON]; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 451 200 грн. та судовий збір в сумі 4 512 грн., всього 455 712 грн. Відповідно до заяви відповідача про перегляд заочного рішення за ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2016 року вказане вище заочне рішення суду від 11.03.2016 року було скасоване, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. До початку розгляду справи по суті представником позивача подано письмову заяву про зміну предмета позову, в якій позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № д00952 від 11.12.2015 року, укладений між нею та відповідачем ТОВ «Євролізинг Україна», з підстав, наведених в позовній заяві; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 451 200 грн. та сплачений нею судовий збір /а.с.149-150/. Копію цієї заяви було надіслано для ознайомлення відповідачу та одержано відповідачем, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Представник відповідача повторно в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи відповідач повідомлявся неодноразово належним чином згідно ст.74 ЦПК України, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без участі представника відповідача до суду не надходило, а тому на підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України за згодою представника позивача суд вважав за можливе провести повторний заочний розгляд даної справи. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 11.12.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № д 00952, предметом якого відповідно до п. 1.1 даного договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації (додаток № 2 договору), а саме: автомобіль Ніссан Кашкай, який був самостійно та свідомо обраний лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача, що стверджується копією вказаного договору з додатками № 1 та № 2 до нього /а.с.15-22/. За умовами п. 1.2 даного договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Згідно пункту 8.2 та 8.3 даного договору, укладаючи договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору за цим договором становить 29723,32 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 752 000 тисячі грн. з ПДВ. Сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу. Згідно умов п. 1.3 та статті 3 зазначеного договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність /отримати право власності на предмет лізингу/ та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, який у свою чергу зобов'язується прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням, у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору. За умовами пунктів 11.3 та 11.6 договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу. В п. 1.7 даного договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. Згідно п.9.1 ст. 9 договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та специфікації. (п. 9.1 договору). Даним договором сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у додатку № 3 до даного договору, який сторони зобов'язані підписати та який є його невід'ємною частиною. (п. 9.4 договору). Кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу, у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. (п. 9.7 договору). Комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% (три відсотки) від вартості транспортного засобу, вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу. У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та на момент передачі предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний здійснити одноразову доплату з таким розрахунком, щоб комісія за передачу предмета лізингу становила 3 відсотки від вартості предмета лізингу на момент його купівлі. (п. 9.8 договору). Пунктом 10.1 договору визначено, що лізинговий платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоотримувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 7 відсотків. Пунктом 10.2 визначено розрахунок розміру щомісячних лізингових платежів, а пунктом 10.3 договору визначено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 462,73 доларів США, що згідно обмінного курсу становить 11 707,07 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору. В додатку № 1 до договору фінансового лізингу зазначено, що вартість предмета лізингу становить 29 723,32 доларів США; авансовий платіж 50.00%; сума виплат авансового платежу 14861,66 доларів США; щомісячний авансовий платіж 1238,47 доларів США; адміністративний платіж (10%) 2972,33 доларів США; комісія за передачу (3%) 891,70 доларів США; вартість предмета лізингу на дату підписання договору 752 000 грн.; курс долара США на дату підписання договору 25,30. Згідно додатку № 2 до даного договору зазначено автомобіль марки Ніссан Кашкай, кількість 1, ціна в доларах США 29 723,32. В судовому засіданні встановлено, що 11.12.2015 року позивач на виконання умов договору фінансового лізингу сплатила на рахунок відповідача грошові кошти /оплату за автомобіль Ніссан Кашкай/ в сумі 376 000 грн., а 22.12 2015 року -75 200 грн., всього 451 200 грн., що стверджується копіями квитанцій /а.с.23/, оригінали яких оглядалися судом. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Зазначений висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, який відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим до застосування. Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 11.12.2015 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.4, статті 3 договору та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, як встановлено судом, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Також, стаття 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені статтею 9 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, а також визначений пунктами 9.4, 9.6 даного договору обов'язок лізингоодержувача єдиноразово сплатити різницю вартості предмета лізингу до вже сплачених авансових платежів, та сплатити подальші лізингові та інші обов'язкові платежі, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими. Крім того, судом встановлено, що договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (відсутній додаток 3 до договору лізингу) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (29723,32 дол. США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Договір передбачає сплату споживачем (позивачем) коштів за додатком №1, після сплати яких споживач отримає право на передачу йому предмету лізингу. Споживач (позивач) зобов'язаний вносити платежі щомісячно відповідно до графіка, прострочення виконання зобов'язання тягне настання передбачених договором санкцій. В той же час, договір не передбачає відповідальності лізингової компанії за ненадання предмету лізингу та права споживача у цьому випадку не здійснювати визначених додатком № 1 платежів. Таким чином, договором встановлений обов'язок споживача виконувати всі зобов'язання, навіть якщо лізингодавець (виробник, виконавець, продавець) не виконає своїх зобов'язань. Разом з тим, за змістом договору лізингодавець має лише один обов'язок, передбачений в п.3.1.1 та п. 3.1.2 договору - придбати та передати у користування лізингоодержувача предмет лізингу в порядку , передбаченому договором. При цьому, договір не містить наслідків не виконання цього обов'язку. В свою чергу для лізингоодержувача встановлені жорсткі обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. За положеннями ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначений висновок Верховного Суду України викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. В судовому засіданні встановлено, що договір фінансового лізингу від 11.12.2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «Євролізинг Україна», нотаріально посвідчено не було. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Окрім того, згідно п. 4 ч.1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Судом не встановлено наявність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. За ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Отже, суд вважає, що договір фінансового лізингу від 11.12.2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «Євролізинг Україна», за відсутності у відповідача ліцензії на здійснення фінансової діяльності та його нотаріального посвідчення, а також у зв'язку з несправедливими умовами договору, на що вказано вище, належить визнати недійсним та стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь позивача сплачені нею грошові кошти в сумі 451 200 грн. На підставі ст.88 ЦПК України підлягає відшкодуванню на користь позивача з відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 4 512 грн. виходячи з ціни позову згідно квитанції /а.с.51/.

Outcome: approved