Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Вік-Експо" про стягнення зайво сплачених грошових коштів за договором поставки транспортного засобу. Свої позовні вимог обґрунтовує тим, що 02 грудня 2013 року між ним та відповідачем у справі ТОВ "Вік-Експо" було укладено договір поставки транспортного засобу № 120201, згідно умов якого відповідач у справі зобов'язався в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, передати у власність покупця транспортний засіб SkodaOctaviaCombi A7 1.4 TFSiambition (сертифікат відповідності № UА1.003.0136679-13 від 26 червня 2013 року, транспортний засіб виготовлений і укомплектований згідно ТУ У 29,1-30913130-019:2013), а позивач зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, оплатити та прийняти визначений транспортний засіб. Зазначає, що згідно пункту 3.2. договору поставки транспортного засобу, загальна його ціна становить 221 860 грн. 00 коп., однак за транспортний засіб ним сплачено 252 126 грн. 00 коп., що перевищує узгоджену суму на 30 266 грн. 00 коп. без урахування встановлення сигналізації, вартості номерних знаків, вартості довідки рахунку, стикового з'єднувача 925 та плейти на загальну вартість 929,00 грн. Вважає вказані кошти такими що набуті відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки сплата коштів у зазначеному розмірі умовами договору не передбачалась та жодних інших договірних зобов'язань про сплату коштів в такому розмірі сторонами не узгоджено. В позовних вимогах позивач просить стягнути з відповідача зайво сплачені грошові кошти в розмірі 30 266,00 коп. та судові витрати по справі. Також, позивач в якості захисту свого майнового права та інтересу просить стягнути 3% річних в розмірі 72,14 грн. та інфляційні втрати щодо знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в розмірі 998,78 грн. Відповідач в судове засідання 26 листопада 2014 року не з'явився, хоч був належним чином та завчасно повідомлений про час та місце судового засідання. В судове засідання представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на перебування в іншому судовому засіданні. Суд відхиляє подане клопотання з таких підстав. В пункті 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" наголошено, що суди повинні виходити з того, що згідно зі статтею 191 ЦПК відкладення розгляду справи може мати місце у випадках, передбачених цим Кодексом (наприклад, статтями 169, 170, 224), а також у разі неможливості розгляду справи у зв'язку з необхідністю заміни відведеного судді або залучення до участі в справі інших осіб. Відповідно до частин 1 ст. 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки; першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Разом з тим, суд зазначає, що повторне нез'явлення представників у судове зсідання є підставою для відкладення розгляду справи лише в тому разі, коли відсутні докази належного їх повідомлення та коли справу не може бути розглянуто за наявними матеріалами. Відповідач, в свою чергу, будучи належним чином повідомлений про день та час судового засідання, не скористався своїм правом подати письмові заперечення проти позову, надати докази або клопотання щодо витребування доказів, тощо. Суд вважає, що у відповідача було достатньо часу для підготовки та надання суду власних документально обґрунтованих заперечень проти вимог позову, однак таким правом відповідач не скористався. Також відповідачем не доведено неможливості залучення іншого представника до участі у справі, а відтак 26 листопада 2014 року суд вважає за можливе розгляд справи на підставі наявних у ній доказів та ухвалення заочного рішення відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦПК України. За таких обставин, в зв'язку із черговою неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити, крім того не заперечив щодо заочного розгляду справи. Будь-яких заперечень по суті позовних вимог відповідачем суду не надано. Заслухавши представника позивача, дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено що 02 грудня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем у справі ТОВ "Вік-Експо" було укладено договір поставки транспортного засобу № 120201, згідно умов якого постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, передати у власність покупця транспортний засіб SkodaOctaviaCombi A7 1.4 TFSiambition (сертифікат відповідності № UА1.003.0136679-13 від 26 червня 2013 року, транспортний засіб виготовлений і укомплектований згідно ТУ У 29,1-30913130-019:2013), а позивач зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, оплатити та прийняти визначений транспортний засіб. Пунктом 2.2. договору поставки встановлено, що покупець бере на себе обов'язок прийняти товар від Постачальника і здійснити за нього оплату в строки і порядку, передбачених цим договором. Пунктами 3.1., 3.2. укладеного сторонами договору передбачено, що покупець оплачує поставлений постачальником транспортний засіб за ціною, передбаченою у специфікації та за домовленістю сторін. Зміна ціни транспортного засобу після укладення даного договору допускається лише у випадках встановлених договором. Загальна ціна транспортного засобу згідно умов договору становить 221 860 грн. 00 коп. по курсу встановленого Національним банком України на день укладення договору з урахуванням ПДВ. У пункті 3.3. договору сторони визначили порядок розрахунків за транспортний засіб, відповідно до якого, покупець в день укладення даного договору, сплачує в касу постачальника 221 860 грн. 00 коп., але не менше 10% від вартості транспортного засобу, що визначена в п. 3.2. цього договору. Згідно ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Частинами 1, 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. В якості підтвердження сплати коштів за придбаний транспортний засіб, з боку позивача до матеріалів справи долучено копію квитанції№ 6185227 від 02.12.2013 року згідно якої [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ "Вік-Експо" 149 000 грн. за продаж авто згідно рахунку № Сч-002095752 SkodaOktavia та копію квитанції № 7707554 від 02.04.2014 року про сплату коштів в розмірі 31 195,00 грн. (з яких 30 266 грн. за транспортний засіб). Також, позивачем долучено до матеріалів справи рахунок № Сч-002095752 виписаний на суму 221 860,00 грн. на якому міститься відмітка з написом "оплачено" та дата 02.12.2013 р. Загальна сума сплачених коштів за транспортний засіб складає 252 126 грн. 00 коп. Окрім цього, в якості підтвердження сплати коштів за придбаний транспортний засіб в розмірі 252 126 грн. 00 коп. позивачем до справи долучено довідку-рахунок № 326341 від 01.04.2014 року з якої вбачається вартість транспортного засобу в розмірі 253 000 грн. 00 коп. Згідно частини 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Ні позивачем ні відповідачем до матеріалів справи не долучено жодного доказу на підтвердження внесення будь-яких змін до договору в тому числі і щодо вартості транспортного засобу, так само як не долучено будь-яких додатків до нього. З огляду викладеного вбачається, що в супереч узгодженій в договорі ціні транспортного засобу в розмірі 221 860 грн. 00 коп. позивачем сплачено за транспортний засіб відповідачу 252 126,00 грн. 00 коп. що перевищує ціну договору на 30 266,00 грн. 11.04.2014 року позивачем було пред'явлено вимогу відповідачу у справі, згідно якої останній вимагав у відповідача повернути протягом семи календарних днів з дня отримання вимоги, кошти в розмірі 30 266 грн. 00 коп. які набуті ним без достатньої правової підстави, однак вказана вимога залишилась без задоволення. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні чи інші правовідносини і позивачем було безпідставно перераховано на рахунок відповідача 30 266,00 грн. тому ці кошти є безпідставно набутим майном і мають бути повернуті позивачу. У зв'язку з цим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 30 266,00 грн. підлягають задоволенню. Надаючи правову оцінку стягненню з відповідача нарахованих 3% річних в сумі 72,14 грн. та інфляційних втрат в розмірі 998,78 грн. суд зазначає наступне. Згідно ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Системний аналіз норм ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України вказують на те, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року № 6-40цс11 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, тобто нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). З огляду викладеного суд вважає підставними вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 72,14 грн. та інфляційних втрат в розмірі 998,78 грн. Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат наданий позивачем з боку суду перевірені та є вірними. В свою чергу відповідач не скористався правом на надання свого відповідного контррозрахунку або заперечень щодо нього. Відтак суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та підставними та такими що підлягають до повного задоволення. Відповідно до вимог ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 313,67 грн. На підставі ст.ст. 509, 1212, 1213 ЦК України,

Outcome: approved