Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням будинку № 2 по вул. Червона смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області, який належить їй на праві власності, на підставі викладеного, позивач просить суд на підставі ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України та ч. 3 ст. 9, ст. 72 ЖК України визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням будинком № 2 по вул. Червона смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області та усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні вищезазначеним майном примусово знявши з реєстрації відповідача. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона являється власником житлового будинку № 2 по вул. Червона смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок. У 2002 році у спірному будинку на прохання своїх родичів вона зареєструвала свого племінника [PERSON] Однак, з того ж дня [PERSON] в будинку не проживав та не проживає. Його місце знаходження їй не відомо. У 2015 році він був у своїх друзів, але вона його не бачила, та їй стало відомо від односельців, що [PERSON] на даний час перебуває в Росії, до України більше не приїжджає, звязок у неї з ним відсутній. У позивача виникли труднощі в здійснені свого права користування та розпорядження майном, тому просить суд позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] про день та час слухання справи була сповіщена належним чином про що в матеріалах справи є відповідні докази. До суду надала заяву відповідно до якої просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, справу розглянути у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за його відсутності не скористався та не повідомив суд про причини неявки у засідання. Відзив на позовну заяву не подав. Дослідивши докази\~по справі, розглянувши справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Дослідивши докази\~по справі, розглянувши справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, частиною першою статті 13\~ЦПК\~України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, на обґрунтування позовних в частині того, що позивач є власником вказаного будинку остання надала ксерокопії документів, а саме: копію свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, копію домової книги. При цьому, вказані копії засвідчені не належним чином, а оригінали вказаних документів, суду надані не були. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому, порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Тому,\~суд\~вважає,\~що\~вказані\~документи не\~можуть\~бути\~визнані судом\~\~допустимими,\~що\~узгоджується\~з правовою\~позицією,\~викладеною\~у\~Постанові ВС/КГС\~у\~справі\~№ 904/8549/17\~від\~11\~липня\~2018\~р.,\~у\~відповідності\~до якої\~Верховний\~Суд\~підкреслив, що хоча ксерокопії документів і можна вважати належними доказами, проте вони не можуть бути допустимими, оскільки у випадках передбачених законодавством певні\~ обставини справи повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Згідно вказаної думки ВС зазначив, що відповідно до ст.\~77\~ГПК\~України та\~\~ст.\~91\~ГПК\~України для того щоб бути допустимим доказом будь який документ повинен бути залучений до матеріалів справи або в оригіналі або із відміткою \~про засвідчення копії документа, яка складається \~зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Крім того, при вирішенні питання про втрату права користування житлом у даному випадку з'ясуванню підлягає як термін відсутності особи, так і поважність причин такої відсутності. Також, на обґрунтування позовних вимог в частині не проживання відповідача за вказаною адресою суду надані також: копії Акту обстеження та письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] Але, суд вважає, що вказані документи, без всієї іншої сукупності доказів, також до уваги судом не можуть бути прийняті, з огляду на наступне. Так, згідно з копії Акту обстеження, складеного депутатом Лиманської селищної ради [PERSON], підписаним сусідами [PERSON] та [PERSON] при обстеженні за адресою: смт. Лиманське, вул. Красна, 2 Роздільнянського району Одеської області та довідок Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області було встановлено, що [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 25.08.2005 року, але з моменту реєстрації до теперішнього часу в будинку не проживав та не проживає (а.с. 9-10). Належність та допустимість доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення обєктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом. При цьому, суд звертає увагу, що вказаний Акт також наданий в копії та належним чином не завірений, що унеможливлює прийняття його судом в якості допустимого доказу по справі. Також, з вказаного Акту, який виготовлений не на фірмовому бланку, а на простому аркуші А4, не можливо встановити на підставі яких даних був зроблений вказаний висновок та чим він обґрунтовується; відсутній період, який стосується вказаних обставин; відсутні дані, які б вказували на наявність або відсутність речей відповідача у будинку, що в будь-якому випадку не може свідчити про відсутність відповідача за місцем реєстрації певний період.. Крім того,\~вказаний єдиний\~акт підписаний\~депутатом Лиманської\~селищної ради\~Роздільнянського району\~Одеської області\~тільки 15.08.2018\~року тобто\~за пять\~днів до\~подання позову\~до суду. Втім, як доказами про не проживання члена сімї можуть бути будь-які фактичні дані, зокрема: акти про відсутність члена сімї протягом одного\~року за місцем проживання. При цьому, згідно копії письмових свідчень сусідів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 2002 року, не зрозуміло суду з якого часу він не мешкає по вказаному адресу по теперішній час, що протирічить позовній заяві. Тому суд вважає, що вказана копія акту, надана позивачем щодо не проживання відповідача у спірному будинку є неналежним доказом, оскільки він не містять інформації саме з якого часу не проживає відповідач та не містять інформації про наявність чи відсутність майна відповідача на спірній житловій площі. Письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] суд до уваги прийняти також не може, оскільки вказані свідки допитані в суді не були, письмові пояснення ними надавалися без попередження про кримінальну відповідальність та діючим процесуальним законодавством взагалі не передбачено надання суду письмових свідчень свідками, тим паче надання не оригіналів, а ксерокопії вказаних документів. Таким чином, суд вважає, що копія Акту та копії письмових свідчень свідків не підтверджують безспірно відсутність відповідача в зазначеному будинку понад один рік. Крім того, суд вважає, що позивачем також не доведено наявність будь-яких обставин, що свідчать про наявні перешкод у позивача в користуванні власністю. Відповідно до ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивач, звертаючись до суду з даним позовом, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У пункті 38 постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року N 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони непов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням, володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Тому, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачем не доведено, що існують будь-які перешкоди у позивача в користуванні та розпорядженні майном та реєстрації її племінника за вказаною адресою, оскільки доказів того що вона має намір отримати субсидію суду не надано. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі "Руїз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі "Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А N 274). Враховуючи, що будь-яких переконливих доказів на підтвердження своїх всіх вимог та існування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог нею не надано; жодного клопотання під час судового розгляду позивачем не заявлялося, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню за недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed