Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

01.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] служба Шаргородського районного управління юстиції у Вінницькій області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25 грудня 2013 року помер її чоловік [PERSON], який по день смерті постійно проживав та був зареєстрований в [INFO], кв.№1. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, яке складається, в тому числі із земельної ділянки, розміром 1,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вона прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В ході підготовки матеріалів для оформлення спадщини на земельну ділянку встановлено, що [PERSON] при житті отримав вказану земельну ділянку у спадщину після смерті матері [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.07. 2009 року, але не провів державної реєстрації права на спадкову земельну ділянку, у зв'язку з чим державним нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом і рекомендовано звернутися до суду. [PERSON] просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки загальною площею 1,42 га, в тому числі земельну ділянку №1 кадастровий номер 0525383000:02:002:0031 та земельну ділянку №2 кадастровий номер 0525387700:02:002:0809, нормативна грошова оцінка земельної ділянки 14526,61 грн. Спадкова земельна ділянка знаходиться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області і належала спадкодавцеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шаргородською державною нотаріальною конторою Вінницької області 16 липня 2009 року за реєстром № 4579. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, суду показав, що [PERSON] сільська рада не має заперечень щодо задоволення позовних вимог [PERSON] Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] служби Шаргородського РУЮ в судове засідання не з'явився. Від заступника начальника Шаргородського РУЮ з питань державної реєстрації [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника Служби, щодо задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує (а.с.58). Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25.12.2013 року в с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АМ № 282743, виданим виконкомом Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 25.12.2013 року (а.с.10). [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований в [INFO] кв.№1, що підтверджується довідкою Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області №1390 від 01.07.2014 року (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Спадкоємцем за законом майна померлого [PERSON] є його дружина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії 1-АМ № 427657, виданим Кинашевською сільською радою Тульчинського району Вінницької області 27.09.1980 (а.с.9). Позивач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини в с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області по вулиці Молодіжній, 10 кв.№1, що підтверджується довідкою Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області №1390 від 01.07.2014 року (а.с.11). В ході підготовки матеріалів для оформлення спадщини з'ясувалося, що [PERSON] отримав в спадщину від своєї матері [PERSON] 1,42 га земельної ділянки на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.12). Після отримання у спадщину земельної ділянки [PERSON] не провів державної реєстрації права на спадкову земельну ділянку та не отримав державний акт на право власності на земельну ділянку у звязку з хворобою. Таким чином, факт належності спадкодавцеві [PERSON] на праві власності земельної ділянки загальною площею 1,42 га, в тому числі земельної ділянки №1 кадастровий номер 0525383000:02:002:0031 та земельної ділянки №2 кадастровий номер 0525387700:02:002:0809, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області підтверджений вище зазначеними доказами, перевіреними і дослідженими судом, а тому зазначена земельна ділянка входить до складу спадщини після смерті [PERSON] Державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори [PERSON] 26.01.2016 року винесено постанову про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,42 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області через відсутність державної реєстрації права на спадкову земельну ділянку (а.с.7,8). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 328, 1216,1217, 1218,1220, 1223,1268 ЦК України, ст. ст. 81, 116, 125, 126, 131 ЗК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної [PERSON] Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України). Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). За правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст.1261 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). В силу ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України позивач [PERSON] прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини і у строки, визначені ч.1 ст.1270 ЦК України не заявили про відмову від неї. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України). За вказаних обставин суд приходить до висновку, що право [PERSON] на отримання у власність спадкового майна порушено і підлягає судовому захисту.

Outcome: approved