Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач 08.06.2017 року звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати договір фінансового лізингу №647 від 03.04.2017 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (надалі - ТОВ «Єврокар Україна») і ним, - недійсним з 03.04.2017 р., стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» (Код ЄДРПОУ 40481805) на його користь суму авансованого внеску у розмірі 129 829,00 (сто двадцять девять тисяч вісімсот двадцять девять) гривень, стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь суму комісії за організацію по Договору Фінансового лізингу №647 від 03.03.2017р. у розмірі 30171, 40 (тридцять тисяч сто сімдесят одну гривню 40 коп.), стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 25000 (двадцять пять тисяч) гривень, стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь 3 % річних за користування коштами у розмірі 762,94 (сімсот шістдесят дві гривні 94 коп.) грн., стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь суму інфляційних витрат у розмірі 1440 (одна тисяча чотириста сорок) гривень. Підставами позову зазначив те, що спірний договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідченим, що не відповідає вимогам ст. 220 ЦК України. Також посилався на те, що умови договору є несправедливим та такими, що порушують вимоги встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», у звязку з нерівним становищем сторін Договору. Зокрема, несправедливими вважає такі пункти Договору як 12.1. та 12.2. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2017 року (с.Бойчук А.Ю.) позов був задоволений у повному обсязі (а.с.38-42). 26.09.2017 року відповідач звернувся до суду із заявою про скасування зазначеного рішення суду та ухвалою від 13.10.2017 року заочне рішення скасоване. Ухвалою суду від 14.12.2017 року був прийнятий самовідвід судді Бойчука А.Ю. Після повторного авторозподілу справа прийнята до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.01.2018 р. справу було прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 19.02.2018 року. 19.02.2018 року розгляд справи відкладався, у звязку із клопотанням представника позивача [PERSON] про ознайомлення з матеріалами справи. До суду 23.03.2018 року надійшла заява позивача [PERSON] про зменшення позовних вимог, яка була повернута позивачу ухвалою суду від 07.05.2018 року у звязку з ненаданням стороною позивача доказів щодо направлення такої уточненої позовної заяви іншим учасникам справи (а.с.140). 26.03.2018 року розгляд справи відкладався, у звязку із відпусткою судді. Ухвалою від 07 травня 2018 року підготовче засідання закрито з призначенням справи до судового розгляду по суті на 12 липня 2018 року. 11.06.2018 року до суду надійшла заява Позивача про зменшення позовних вимог (а.с.150-151), за якою позивач просив: - Визнати договір фінансового лізингу №647 від 03.04.2017 р. укладений між ТОВ «Єврокар Україна» і [PERSON], - недійсним з 03.04.2017 р.; - Стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на користь [PERSON], (РНОКПП : [NUMBER]) суму авансованого внеску у розмірі 37 228 грн. 55 коп. (тридцять сім тисяч двісті двадцять вісім гривень пятдесят пять копійок); - Стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на користь [PERSON], (РНОКПП : [NUMBER]) суму комісії за організацію по Договору Фінансового лізингу №647 від 03.03.2017р., у розмірі 30 171, 40 (тридцять тисяч сто сімдесят одну гривню 40 коп.); - Стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на користь [PERSON], (РНОКПП : [NUMBER]) судові витрати; - Стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на користь [PERSON], (РНОКПП : [NUMBER]) 3 % річних за користування коштами у розмірі 762,94 (сімсот шістдесят дві гривні 94 коп.) гривень; Стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» (Код ЄДРПОУ 40481805) на користь [PERSON], (РНОКПП : [NUMBER]) суму інфляційних\~витрат у\~розмірі 1\~440 (одна тисяча чотириста сорок) гривень. Представник позивача [PERSON] (по довіреності від 05.02.2018 року) до суду 18.09.2018 року не зявився, надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. З 24.09.2018 року по 26.09.2018 року суддя перебувала у відпустці. У звязку з цим, датою складення цього судового рішення є 27 вересня 2018 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що 03 квітня 2017 року між відповідачем ТОВ «Єврокар Україна», в особі представника [PERSON], який діяв на підставі довіреності № 37 від 01.01.2017 р, і [PERSON], паспорт серії КЕ № 643975 виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 04.06.1997 р., був укладений договір фінансового лізингу № 647 (далі «Договір») [NUMBER] (а.с.14-26). Відповідно до п.1.3. Договору Лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобовязання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу (Позивачу) на строк та на умовах, передбачених цим Договором. У відповідності до п.1.7 Договору, предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію Договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст. 9 даного Договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст. 9 даного Договору. 04 квітня 2017 року Позивачем було перераховано через ПАТ «[PERSON] Аваль» авансований внесок у розмірі 129 829,00 грн.(сто двадцять девять тисяч вісімсот двадцять девять гривень), що підтверджується платіжним дорученням №14S693844 та 30171, 40 (тридцять тисяч сто сімдесят одну гривню 40 коп.) у якості комісії за організацію Договору, що підтверджується квитанцією №83-11513 від 03.04.2017р. (а.с.27, 28). До теперішнього часу Відповідач свої зобовязання за Договором не виконав, авто не придбавав, позивачу не передав, у звязку з чим Позивач не отримав те на що розрахував, а на усні вимоги Позивача повернути кошти Відповідач не реагував, що стало підставою звернення до суду. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2017 року було визнано оскаржуваний Договір недійсним, з відповідача у сукупності стягнуто 187203 грн. 34 коп., з яких: 129\~829 грн., 00 коп. сума авансового внеску за Договором; 30\~171 грн., 40 коп. сума комісії за організацію по Договору; 25\~000 грн. витрати на правову допомогу; 762 грн. 94 коп. 3% річних за користування коштами за Договором; 1440 грн., 00 коп. - сума інфляційних витрат. 03.08.2017р. Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист на стягнення з Відповідача 187 203 грн. 34 коп. (а.с.86) 01.11.2017р. головним державним виконавцем Перчиком В.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №54531947 (далі «Постанова»), у звязку з скасуванням заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2017р.. При цьому, у ході примусового стягнення у зазначеному виконавчому проваджені, з відповідача на користь стягувача було стягнуто кошти на суму 92600 грн. 45 коп., виконавчий збір на користь держави, у розмирі 9260 грн. 04 коп., витрати на користь держави 151 грн. (а.с.85) Отже, позивачем у ході виконавчого провадження отримано 92\~600 грн. (девяносто дві тисячі шістсот гривень), 45 коп., що підтверджується випискою по банківському рахунку №262083110509 (а.с.130) та визнано представником позивача [PERSON] у судовому засіданні. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Згідно частини 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями\~Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п.5 частини 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Пункт 17 частини 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів» з урахуванням особливостей, встановлених Цивільним Кодексом України та Законами України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про фінансовий лізинг» тощо. Відповідно до п. 12.1 Договору «Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбаченні в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% (вісімдесят відсотків) від сплаченого авансованого платежу та/або частини Авансового платежу 20% (двадцять відсотків) Лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається»; Відповідно до п. 12.2 Договору фінансового лізингу №647 «Лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив авансований платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлений п. 9.3. даного Договору, про що повідомляє Лізингоодержувача в письмовій формі. В такому випадку, Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу сплачений ним Авансований платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого Авансованого платежу. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає». З правового аналізу пунктів 1.7, 4.1, 9.3., 12.1, 12.2. Договору вбачається, що ці положення встановлюють односторонню відповідальність лізінгоодержувача, надавши йому можливість не виконувати умови Договору з боку лізінгодавця і в силу цього є несправедливими, а Договір недійсним, виходячи з наступного. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності; 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином, під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Враховуючи, що положення пунктів 1.7, 4.1, 9.3., 12.1, 12.2 спірного Договору дозволяють Відповідачу не виконувати його умови взагалі, але закріплюють певний обовязок Позивача щодо сплати авансового внеску за Договором та комісійної плати за організацію Договору, то суд дійшов висновку про те, що вказані умови Договору є несправедливими. Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Виходячи з аналізу правової природи спірного Договору, він є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу, купівлі-продажу транспортного засобу, надання послуг тощо. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Договір фінансового лізингу укладений між Позивачем та Відповідачем не відповідає також і вимогам ст.799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення. Таким чином, оскільки оспорюваний договір є нікчемним, так як його недійсність передбачена законом, тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина шоста статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», частина друга статті 215 ЦК України). Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові суду від 18.01.2017 року по справі №6-648цс16. Тому в частині позову про визнання договору фінансового лізингу недійсним суд відмовляє. У відповідності до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Що стосується позовних вимоги по стягнення з відповідача авансового внеску, суми комісії за організації Договору фінансового лізингу, інфляційних втрат, 3% річних та судових витрат, суд приходить до наступного. У відповідності до ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Таким чином, наведене положення закону встановлює право споживача на відмову від договору про надання послуг без штрафних санкцій з боку виконавця у випадку можливого істотного зростання ціни послуг або інших обставин, які явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача. При цьому суд враховує те, що згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням лізингу. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, який у відповідності до ч. 1ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що сплачені позивачем [PERSON] кошти підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі з урахуванням частини коштів стягнутих з останнього у ході виконавчого провадження №54531947. За наслідком вчиненого правочину позивач отримав збитки у вигляді інфляційних витрат та має право на стягнення з відповідача 3% річних за користування його коштами, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за наступним розрахунком: Сума, яка підлягаю стягненню за Договором складає: 159\~991\~грн.,\~40\~коп. (129820 грн.+30171 грн. 40 коп.) Три відсотки\~річних за\~період (57\~днів)\~з 04.04.2017р.\~по 30.05.2017р.\~складають: 159\~991грн. 40 коп. : 100% х 3% : 365 (днів в році) х 57 (усього прострочених днів) = 749,55 грн. х 58 діб = 762 грн. 94 коп.. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції: Встановлений відсоток індексу інфляції: квітень 2017 р. 100,9%. Сума інфляційних\~втрат позивача\~складає: 159 991,40 грн. х 100,9% х = 161 431 грн., 32 коп.. Отже, інфляційні збитки становлять 161 431 грн., 32 коп. - 159\~991 грн. 40 грн. = 1 439 грн. 92 коп. Загалом, стягненню з відповідача без урахування отриманого позивачем в ході виконавчого провадження підлягає сума в розмірі 189\~066 грн. 29 коп.: (159\~991\~грн.\~40\~коп. (129820 грн.+30171 грн. 40 коп., авансовий внесок та комісійна винагорода за Договором ) + 25\~000\~грн. (витрати на правову допомогу) + 762\~грн.\~94\~коп. (3% річних за користування коштами упродовж 57 днів) + 1 439 грн. 92 коп. (сума інфляційних витрат) + 1872\~грн.\~03\~коп. (сплачений позивачем судовий збір ) Таким чином, 189\~066 грн. 29 коп. - 92600 грн. 45 коп. (сума, яка примусово стягнута з відповідача на користь позивача у ході виконавчого провадження №54531947) = 96\~465 грн. 84 коп., з яких 37 219 грн. 55 коп. (тридцять сім тисяч двісті девятнадцять гривень пятдесят пять копійок)- залишок суми авансового внеску сплаченого позивачем відповідачу за Договором, 30\~171,\~40 (тридцять тисяч сто сімдесят одну гривню 40 коп.) сума комісії за організацію Договору, судові витрати (витрати на правову допомогу та сплату судового збору), у розмірі 26\~872 грн. 03 коп., 762,94 (сімсот\~шістдесят дві\~гривні 94\~коп.)\~ 3\~%\~річних,\~ 1\~439\~грн.\~92\~коп. (одна тисяча тридцять девять гривень 92 коп.) інфляційні втрати позивача. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд критично ставиться щодо доводів відповідача викладених в заяві про перегляд заочного рішення (а.с.49-55), в яких він посилається на загальні засади цивільного законодавства, зокрема на свободу договору та підприємницької діяльності, встановлених ст. 3 ЦК України так як будь який договір та підприємницька діяльність повинні здійснюватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності, що встановлено п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, до того ж Відповідачем не надано жодного доказу виконання ним Договору протягом усього періоду розгляду справи, що свідчить про відсутність наміру у Відповідача його виконувати з моменту укладення. \~ \~ \~ \~ Щодо посилання відповідача на недоведеність позивачем витрат на правову допомогу, то таке посилання спростовується матеріалами справи (а.с29), в яких міститься корінець до квитанції к прибутковому ордеру від 01.06.2017р. про сплату позивачем на користь ТОВ «ЛІДЕР [PERSON]» суми в розмірі 25000 гривень за надану правову допомогу. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. На\~\~ підставі викладеного та

Outcome: partial