Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача, в якому просив визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 001870, укладений 06.11.2015 року з відповідачем; стягнути з Відповідача на його користь кошти в сумі 26400,00 грн., банківську комісію в сумі 158,40 грн. та судові витрати 551,20 грн. В обґрунтування заявлених вимог Позивач зазначає, що 06.11.2015 року між ним та Відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу № 001870, згідно умов якого Відповідач (Лізингодавець) зобов'язувався придбати у власність та передати Позивачу (Лізингоодержувачу), предмет лізингу, а саме, транспортний засіб «Renault Logan», комплектації Authentique, об'єм двигуна 1,6 л, а Лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору та користуватися Предметом лізингу, у відповідності та на умовах передбачених положеннями Договорів та діючого законодавства. Того ж дня, як передбачено умовами договору, Позивач здійснив адміністративний платіж - 26400,00 грн., суму комісії банку за внесення коштів - 158,40 грн., проте предмет лізингу йому передано не було, що спричинило порушення його прав та законних інтересів як споживача. Посилаючись на те, що умови договору про сплату адміністративного платежу є неправомірними, такими, що порушують принципи добросовісності і справедливості, оскільки Відповідачем не обґрунтовано співмірність їх розміру платежу наданій послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми Договорів. Також несправедливими та такими, що порушують норми Закону України «Про захист прав споживачів», є умови оспорюваного договору, яким, зокрема, встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надано можливість продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати сплачені споживачем кошти, у разі його відмови укласти або виконати договір. без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним умов договору; встановлено обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (відсутність підписаних Додатків, з яких випливає остаточна вартість предмету лізингу); надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договорів. Вказує, що під час підписання договору, Відповідачем порушено положення п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення його, як споживача, про кредитні умови, чим ввів позивача в оману щодо свідомого вибору позивача. Позивач просив застосувати наслідки недійсності (нікчемності) правочину до Договору фінансового лізингу № 001870 від 06.11.2015 року та стягнути на його користь з Відповідача грошові кошти, сплачені у якості адміністративного платежу, а також понесені нм витрати у вигляді комісії банку за прийняття грошових коштів. Також зазначає, що 10.11.2015 р. ним на адресу Відповідача була подана заява про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів, на яку отримав відповідь про розірвання договору, та з посиланням на положення п. 12.1. Договору про відсутність підстав для повернення коштів, що вважає безпідставним. В судовому засіданні позивач, його представник доводи та вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Будучи належним чином повідомленим про день, час, місце розгляду справи представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність Відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки представник Позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Як визначено у п. 1 та п. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між Сторонами 06.11.2015 р. року укладено договір фінансового лізингу № 001870, предметом якого є транспортний засіб «Renault Logan», комплектації Authentique, об'єм двигуна 1,6 л. У відповідності до умов вказаного договору Відповідач (Лізингодавець) зобов'язувався придбати у власність та передати Позивачу (Лізингоодержувачу) в користування предмет лізингу, а лізингоодержувач - прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За правилами ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Так, індивідуальними ознаками транспортного засобу є: марка, модель, тип кузову, номер шасі, об'єм двигуна, тип пального, колір, кількість сидячих місць з місцем водія, реєстраційний номер, рік випуску тощо. Разом з тим, визначення предмету лізингу за договором фінансового лізингу від 06.11.2015 р. № 001870 є неконкретним, оскільки у договорі зазначено лише, що це автомобіль марки «Renault Logan», комплектації Authentique, об'єм двигуна 1,6 л. Отже, у договорі фінансового лізингу від 06.11.2015 р. № 001870 не конкретно визначено предмет договору, тобто предмет договору неможливо ідентифікувати. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Як вбачається з п. 1.7 вищевказаного Договору фінансового лізингу, предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу. Відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 10819,59 дол. США; авансовий платіж - 5409,80 дол. США (50 % вартості предмета лізингу); адміністративний платіж - 1081,96 дол. США (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 324,59 дол. США (3 % вартості предмета лізингу). 06.11.2015 року Позивач сплатив Відповідачу адміністративний платіж в сумі 26400,00 грн. за договором фінансового лізингу від 06.11.2015 р. № 001870, про що свідчить копія квитанції № 4 від 06.11.2015 року. Відповідно до Додатку № 1 до оспорюваного договору фінансового лізингу та безпосередньо з самого договору слідує, що сплачені Позивачем грошові кошти є першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на оплату. Разом з тим, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, Відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Отже, чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж, який пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. Оскільки за умовами оспорюваного договору фінансового лізингу, виконання зобов'язання Відповідача ставиться в залежність від факту внесення Позивачем «адміністративного платежу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Крім того, у пункті 8.2 вищевказаного договору фінансового лізингу, вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак, лише на момент укладання договору, яка становить 10819,59 дол. США (263988,00 грн.). За умовами договору вказана ціна може бути змінена в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що, у свою чергу, відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Також згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Несправедливими умовами також є ті, що визначені в п. 3.2.6. та п. 12.2. договору, якими визначено право лізингодавця розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору. При цьому лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу та 10 % від авансового платежу. Положенням п. 12.1 договору встановлено, що наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Тому, з огляду на встановлення односторонньої відповідальності у випадку розірвання договору, така умова договору є несправедливою. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж чере: 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмету лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову спплату лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.14). За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положенню цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Таким чином, суд аналізуючи зміст договору в контексті викладених норм чинного законодавства України, вбачає виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в Законі України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмету лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам цивільного законодавств. В договорі встановлена жорстка одностороння відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а також за розірвання договору з його ініціативи, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності. З огляду на викладене, вказані умови договору згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами. Крім цього, за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Враховуючи викладене, суд вважає, що оспорюваний договір фінансового лізингу за своєю природою є несправедливим, порушує принципи свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, його умови призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Отже, зважаючи на положення пп. 2 п. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», визнання цих положень договорів недійсними зумовлює зміну інших положень договорів, а тому оспорюваний договір фінансового лізингу може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочинів. Крім того, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Враховуючи викладене, позов в частині визнання договору фінансового лізингу № 001870 від 06.11.2015 р. недійсним є обґрунтованими та підлягає задоволенню. Згідно абз. 2 ч. 1 ст.. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом розглядом встановлено, що 06.11.2015 р. Позивачем на користь Відповідача на виконання умов оспорюваного договору було сплачено адміністративний платіж в сумі 26400,00 грн. Згідно доводів позивача 10.11.2015 р. він звернувся на адресу Відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів, на яку отримав відповідь про розірвання договору, та з посиланням на положення п. 12.1. Договору про відсутність підстав для повернення коштів. У ч. 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором випадках. Пункт 12.1. Договору зазначає: лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Згідно доводів позивача Відповідач підтвердив факт розірвання укладеного між сторонами оспорюваного правочину. Так, оскільки договір фінансового лізингу № 001870 від 06.11.2015 р. є недійсним, сплачена Позивачем сума 26400,00 грн. підлягає поверненню Позивачу Відповідачем, а відтак, в цій частині позов також підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії за послуги банку при сплаті адміністративного платежу в розмірі 158.40 грн., то суд зазначає, що вони не підлягають задоволенню як в належний спосіб необґрунтовані. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, суд приходить до висновку, що судові витрати понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем, а саме стягненню підлягає сума судового збору в розмірі 551,21 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial