Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

25.06.2014 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В позові позивач посилався на те, що він працював водієм транспортних засобів відповідно до укладеного 06.07.2012 року між сторонами трудового договору, з 05.05.2014 року знаходився у щорічній відпустці, з якої вийшов достроково 26.05.2014 року і працював по 28.05.2014 року включно, 02.06.2014 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням, яку відповідач не зареєструвала, про свій намір звільнитися за власним бажанням він повідомив відповідача 28.05.2014 року, 29.05.2014 року, 30.05.014 року він приходив до відповідача з заявою про звільнення, яку ніхто не приймав, 11.06.2014 року за телефонним дзвінком він прийшов до центру зайнятості, де йому стало відомо, що його звільнено за прогули з 28.05.2014 року, прохає змінити формулювання причини звільнення з роботи з "звільнений за прогул без поважних причин п.4 ст.40 КЗпП України" на "звільнений за власним бажанням ст.38 КЗпП України" і дату звільнення з "28 травня 2014 року" на день вирішення справи в суді, стягнути на його користь з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу та судові витрати, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Позивач позовну заяву підтримав, суду пояснивши, що він працював водієм транспортних засобів відповідно до укладеного 06.07.2012 року між сторонами трудового договору, з 05.05.2014 року знаходився у щорічній відпустці, з якої вийшов достроково 26.05.2014 року і працював по 28.05.2014 року включно, 02.06.2014 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням, яку відповідач не зареєструвала, про свій намір звільнитися за власним бажанням він повідомив відповідача 28.05.2014 року, 29.05.2014 року, 30.05.014 року він приходив до відповідача з заявою про звільнення, яку ніхто не приймав, 11.06.2014 року за телефонним дзвінком він прийшов до центру зайнятості, де йому стало відомо, що його звільнено за прогули з 28.05.2014 року, прохає змінити формулювання причини звільнення з роботи з "звільнений за прогул без поважних причин п.4 ст.40 КЗпП України" на "звільнений за власним бажанням ст.38 КЗпП України" і дату звільнення з "28 травня 2014 року" на день вирішення справи в суді, стягнути на його користь з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу та судові витрати, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідач позов не визнала, суду пояснивши, що позивач працював водієм транспортних засобів відповідно до укладеного 06.07.2012 року між сторонами трудового договору, з 05.05.2014 року знаходився у щорічній відпустці, з якої був відкликаний на роботу 26.05.2014 року і працював по 28.05.2014 року включно, з 29.05.2014 року по 01.06.2014 року він знаходився у відпустці, 02.06.2014 року позивач повинен був вийти на роботу, однак з 02.06.2014 року по 11.06.2014 року позивач на роботу не вийшов, 11.06.2014 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, надавати пояснення з приводу відсутності на роботі відмовився, 12.06.2014 року у центрі зайнятості трудовий договір між сторонами був розірваний за прогули без поважної причини з 02.06.2014 року по 11.06.2014 року, позивач погодився з цим, датою звільнення було вказано останній робочий день позивача "28.05.2014 року", прохає в задоволенні позову відмовити. Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, встановив наступні обставини: 06.07.2012 року між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до п.2 якого позивач зобов`язується працювати водієм автотранспортних засобів (а.с.5). 06.07.2012 року даний договір зареєстрований Гуляйпільським районним центром зайнятості (а.с.5). 06.07.2012 року наказом №02/07 відповідача позивач прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів. 29.04.2014 року наказом №12/04 позивачу надана щорічна чергова відпустка з 05.05.2014 року по 29.05.2014 року. 23.05.2014 року наказом №09/05 позивач відкликаний з відпустки з 26.05.2014 року по 28.05.2014 року, невикористана частина основної щорічної відпустки тривалістю три дні надана з 29.05.2014 року по 01.06.2014 року. З 26.05.2014 року по 28.05.2014 року позивач працював. З 29.05.2014 року по 01.06.2014 року позивач знаходився в невикористаній частині основної щорічної відпустки. 02.06.2014 року позивач попередив відповідача про розірвання трудового договору за власним бажанням письмово. З 02.06.2014 року по 11.06.2014 року позивач допустив прогули без поважної причини, що підтверджується поясненнями сторін та актами про відсутність позивача на роботі. Середньомісячний заробіток позивача становить 1880 грн., що підтверджується довідкою про доходи. 12.06.2014 року трудовий договір між сторонами розірваний за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважної причини, що підтверджується його копією (а.с.5). 12.06.2014 року трудовий договір знятий з реєстрації у Гуляйпільському районному центрі зайнятості за участю сторін (а.с.5). Відповідач внесла в трудову книжку позивача запис про його звільнення з роботи за прогули без поважної причини п.4 ст.40 КЗпП України за №26 від 28.05.2014 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4). Трудова книжка знаходиться у позивача. Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного: Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Кодексом Законів про працю України, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110, постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників», Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260. Позовна вимога про зміну формулювання причини звільнення з "звільнений за прогул без поважних причин п.4 ст.40 КЗпП України" на "звільнений за власним бажанням ст.38 КЗпП України " не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Судом встановлено, що позивач попередив відповідача про розірвання трудового договору за власним бажанням письмово 02.06.2014 року, однак з 02.06.2014 року по 11.06.2014 року допустив прогули без поважної причини. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, строковий трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Судом встановлено, що трудовий договір, укладений між сторонами на невизначений строк був розірваний 12.06.2014 року за прогули без поважних причин п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до п.6 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260 у разі припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідно до п.8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260 записи про зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про звільнення з роботи. Відповідно до п.9 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260 посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи внесені фізичною особою до трудової книжки працівника і засвідчує їх печаткою. Судом встановлено, що відповідачем дотримані вимоги Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260 при внесенні до трудової книжки позивача запису про його звільнення з роботи. Відповідно ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках коли це не тягне за собою поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Судом встановлено, що формулювання причини звільнення позивача правильне і відповідає чинному законодавству, а тому правові підстави для застосування ч.3 ст.235 КЗпП України відсутні. Позовна вимога про зміну дати звільнення підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до п.2.26 абзац 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року №110 днем звільнення вважається останній день роботи. Судом встановлено, що останнім днем роботи позивача є 01.06.2014 року, це останній день його відпустки відповідно до наказу про його відкликання з відпустки. Однак судом встановлено, що дата звільнення позивача в трудовій книжці вказана "28.05.2014 року", тоді як правильно вказати "01.06.2014 року", а тому остання підлягає зміні за умови надання позивачем трудової книжки відповідачу. Відповідно до абзацу 2 п. 2.20-1 Інструкції зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудової книжки працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Судом встановлено, що позивач надав трудову книжку в державну службу зайнятості 12.06.2014 року, що надало можливість відповідачу внести відповідні відомості про звільнення позивача з роботи в установленому законом порядку: відповідно до абзацу 2 п. 2.20-1 Інструкції. Позовна вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника або переведеного на іншу роботу працівника цей орган виносить ухвалу про виплату йому йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримання. Судом не встановлено обставин, передбачених ст.236 КЗпП України, як підстав для її застосування. При вирішення питання про розподіл судових витрат при розгляді даної справи суд керується вимогами ч.2 ст.88 ЦПК України, відповідно до якої якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Не зважаючи на те, що рішення частково ухвалено на користь позивача, якого звільнено від сплати судового збору, однак суд не може стягнути з відповідача судові витрати пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України, так як сторони не надали суду доказів, що вони понесли судові витрати. А тому позов підлягає задоволенню в тій частині, яка грунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами і дослідженими судом доказами.

Outcome: partial