Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, мотивуючи позовні вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 15.06.2004 року Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованого 25.06.2004 року в Вінницькому ОБТІ, належить 49/100 будинку [ADDRESS] належить відповідачу, що підтверджено записом в технічному паспорті. Спору щодо будинку та надвірних споруд між ними немає. Вона вирішила приватизувати свою частину земельної ділянки, але відповідач не бажає це робити тому просить встановити порядок користування земельною ділянкою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позов з наведених у ньому підстав та суду пояснив, що між сторонами протягом тривалого часу встановився порядок користування земельною ділянкою. Просить встановити порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] між сторонами згідно з кадастровим планом, відповідно до якого [PERSON] користується земельною ділянкою площею 0,0494 га, позначеною в кадастровому плані зоною блакитного кольору, [PERSON] користується земельною ділянкою площею 0,0918 га позначеною в кадастровому плані зоною жовтого кольору. Просить позов задовольнити, судові витрати залишити без відшкодування. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачу належить 49/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], їй належить 51/100 частки житлового будинку. На даний час між сторонами склався порядок користування земельною ділянкою, Позивач користується земельною ділянкою площею 0,0494 га, позначеною в кадастровому плані зоною блакитного кольору, вона користується земельною ділянкою площею 0,0918 га позначеною в кадастровому плані зоною жовтого кольору. Не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши письмові докази у справі, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2004 р., посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за № 1-499, спадкоємцем майна [PERSON], який помер [INFO], а саме 49/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] є дочка [PERSON], яка проживає [ADDRESS]. Право власності на 49/100 часток будинку по [ADDRESS] за позивачем зареєстровано в КП "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" 25.06.2004 р., реєстровий №161 за реєстровано№3200. Як вбачається з технічного паспорту Комунального підприємства "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] виготовленого 02.06.2004 року, інвентаризаційна справа №7739 реєстровий №3200, власниками будинку є [PERSON], розмір частки власності якої становить 51/100 житлового будинку та [PERSON] розмір частки власності якої становить 49/100 житлового будинку. На даний час в спільному користуванні позивача та відповідача перебуває земельна ділянка загальною площею 0,1412 га відповідно до замірів та кадастрового плану, виконаного Вінницькою регіональною філією Державного підприємства "Центр ДЗК", між сторонами узгоджено порядок користування земельною ділянкою. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.п. 19, 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Абзаци 1 і 2 цього пункту стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Суд не може відмовити в позові або закрити провадження у справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою з тих підстав, що його визначено угодою сторін. Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати, враховуючи думку представника позивача, слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: approved