Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 21.10.2011 року відповідачем подана скарга на ім'я Голови ДПА України. В абзаці 5 скарги [PERSON] стверджує, що «Начальнику управління внутрішньої безпеки податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області п. Строїчу захотілося «кришувати» мій бізнес та отримати від цього наживу».В абзаці 6 вказаної скарги відповідач стверджує, що «Приблизно у листопаді-грудні 2010 року до мене звернувся працівник управління внутрішньої безпеки податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області п. Сирота та повідомив про те, що начальник управління внутрішньої безпеки податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області п. Строїч володіє повною інформацією відносно мого бізнесу, мого підприємства та всіх (в т.ч. валютних) рахунків і підприємств, і моїх особистих. Він також звернув мою увагу на те, що п. Строїч зможе «кришувати»мій бізнес, якщо я на це погоджуся. Однак, я відмовився на пропозицію п. Сироти». В абзаці 8 [PERSON] стверджує, що «В УБОЗ УМВС України в Івано-Франківській області працює син начальника управління внутрішньої безпеки податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області п. Строїча [PERSON], за допомогою якого [PERSON] власне і почав мститися мені за те, що я не погодився з ним співпрацювати».Відповідач 12.12.2011 року на сайті\~http://malakava.com\~та 13.12.2011 року на сайтах\~http://firtka.if.ua,\~http://ifportal.net\~у статті під назвою «Допомога»підприємцям від УБОЗу» вказав: «До мене звернувся працівник служби внутрішньої безпеки податкової поліції Івано-Франківська. Він мені пояснив, що є могутня людина [PERSON] який є начальником управління внутрішньої безпеки податкової міліції в Івано-Франківській області, і він візьме мене «під крило» (Т.1 а. с.14,18,19). 12.12.2011 року відповідачем на сайті\~http://ord-ua.com\~у статті під назвою «Співробітники УБОЗ у перетворилися на звичайних рекетирів і вимагають плату за «дах» і спокійне життя?», вказав: «До [PERSON] навесні прийшов співробітник внутрішньої безпеки податкової міліції в Івано-Франківській області з пропозицією допомогти з вирішенням якихось проблем. [PERSON] стверджує, що працівник внутрішньої безпеки податкової міліції в Івано-Франківській області пояснив йому, що є могутня людина [PERSON], який є начальником управління внутрішньої безпеки податкової міліції в Івано-Франківській області, і він візьме мене «під крило» (Т.1 а.с.15-17). Просить суд зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію відносно нього, яка викладена на сайті Інтернет - видання та в скарзі від 21.10.2011 року на ім'я голови Державної податкової служби України [PERSON] шляхом написання заяви від свого імені на ім'я керівництва Державної податкової служби України з текстом спростування скарги; стягнути на його користь 500 000 гривень моральної шкоди та судові витрати. З Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ справа повернулася до Галицького районного суду м.Львова 20.05.2016 року. У судове засідання позивач не зявився, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] у судове засідання не зявився, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. З урахуванням ч.2\~ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у звязку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.10.2011 року [PERSON] подана скарга на ім'я Голови ДПА України в якій міститься вказана інформація. В абзаці 5 скарги [PERSON] стверджував, що "Начальнику управління внутрішньої безпеки податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області п. Строїчу захотілося "кришувати" мій бізнес та отримати від цього наживу". В абзаці 6 вказаної скарги відповідач стверджував, що "Приблизно у листопаді-грудні 2010 року до мене звернувся працівник управління внутрішньої безпеки податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області п. Сирота та повідомив про те, що начальник управління внутрішньої безпеки податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області п. Строїч володіє повною інформацією відносно мого бізнесу, мого підприємства та всіх (в т.ч. валютних) рахунків і підприємств, і моїх особистих. Він також звернув мою увагу на те, що п. Строїч зможе "кришувати" мій бізнес, якщо я на це погоджуся. Однак, я відмовився на пропозицію п. Сироти". У абзаці 8 [PERSON] стверджував, що "В УБОЗ УМВС України в Івано-Франківській області працює син начальника управління внутрішньої безпеки податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області п. Строїча [PERSON] , за допомогою якого [PERSON] власне і почав мститися мені за те, що я не погодився з ним співпрацювати". Відповідач 12.12.2011 року на сайті http://malakava.com та 13.12.2011 року на сайтах http://firtka.if.ua, http://ifportal.net у статті під назвою "Допомога підприємцям від УБОЗу" вказав: "До мене звернувся працівник служби внутрішньої безпеки податкової поліції Івано-Франківська. Він мені пояснив, що є могутня людина [PERSON], який є начальником управління внутрішньої безпеки податкової міліції в Івано-Франківській області, і він візьме мене "під крило". 12.12.2011 року [PERSON] на сайті http://ord-ua.com у статті під назвою " Співробітники УБОЗу перетворилися на звичайних рекетирів і вимагають плату за «дах» і спокійне життя?", вказав: "До [PERSON] навесні прийшов співробітник внутрішньої безпеки податкової міліції в Івано-Франківській області з пропозицією допомогти з вирішенням якихось проблем. [PERSON] стверджує, що працівник внутрішньої безпеки податкової міліції в Івано-Франківській області пояснив йому, що є могутня людина [PERSON], який є начальником управління внутрішньої безпеки податкової міліції в Івано-Франківській області, і він візьме мене "під крило"\~. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Честь і гідність - важливі духовні нематеріальні блага, втілені у самій особистості громадянина. Вони визначають добре ім'я людини та позитивну репутацію особи. Право на честь та гідність громадянина є конституційним. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34). За приписами ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Також відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ч. 1 ст. 270 ЦК України право на повагу до гідності та честі є особистим немайновим правом фізичної особи. За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. З матеріалів справи вбачається, що скарга відповідача містить інформацію про неправомірні дії начальника управління внутрішньої безпеки податкової поліції ДПА в Івано-Франківській області [PERSON] і була адресована голові Державної податкової служби України п.Захарченку В.Ю. (Т.1 а.с.9-10). За таких обставин, на думку суду, метою вказаної вище скарги [PERSON], як власника та директора ПП «Маррос» було не поширення недостовірної інформації щодо позивача, а реалізація свого конституційного права, визначеного ст. 40 Конституції України. Відповідно до вимог частин 3 і 4 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Чинним цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи, а тому згідно з положеннями статті 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена про позивача інформація є достовірною, покладається на відповідача. Вказана правова позиція висловлена в Ухвалі ВССУ від 16 грудня 2015 року в справі № 6-18964св14. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадови особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Встановлено, що позивач є публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості, й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про інформацію» порушення законодавства України про інформацію тягне за собою цивільно-правову відповідальність згідно із законами України. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом даного правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Згідно частин 6 та 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За приписами ч. ч. 2,3 ст. 273 ЦК України юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94,277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Таким чином, суд відхиляє вимоги позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.\~

Outcome: dismissed