Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: позивач Вінницький національний медичний університет імені М.І. Пирогова звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь кошти в сумі 188803,41 грн в рахунок відшкодування витрат на навчання та понесені документально підтверджені судові витрати. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що у зв`язку із зарахуванням відповідача на навчання на державне замовлення, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова та [PERSON] було укладено Угоду про підготовку лікаря. Така вимога щодо укладення угоди передбачена п. 4 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Постановою КМУ № 992 від 22.08.1996, якою визначено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Згідно зі вказаною угодою, відповідач взяв на себе зобов`язання прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі порушення взятих на себе зобов`язань, відшкодувати вартість навчання. У свою чергу, позивач взяв на себе зобов`язання забезпечити відповідну якість та рівень підготовки фахівця - відповідача з вищою освітою. Взяті на себе зобов`язання позивач виконав належним чином та у строки, визначені угодою, доказом чого є успішна здача відповідачем державних іспитів та отримання диплому спеціаліста. [PERSON] закінчив навчання та отримав диплом спеціаліста, тобто за рахунок коштів державного бюджету здобув повну вищу освіту та кваліфікацію лікаря, однак, хоча і погодився з пропозицією щодо працевлаштування, за місцем направлення не прибув, до роботи без поважної причини не приступив. Тобто, відповідач свої зобов`язання порушив та належним чином не виконав, а у такому випадку він зобов`язаний відшкодувати вартість навчання. Невідшкодування вартості навчання відповідачем фактично призводить до завдання збитків Державному бюджету України. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак через подану письмову заяву вказав, що позов підтримує, просить його задовольнити, справу розглядати у його відсутності, а також не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте у своїй письмовій заяві просить здійснювати розгляд справи без його участі, а у позові відмовити в повному обсязі. Надав суду відзив на позов, в якому вказує про те, що не визнає пред`явлені позовні вимоги повністю, заперечує проти них та вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав. У зв`язку із зарахуванням на навчання на державне замовлення, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, між ним та позивачем на підставі ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час його вступу до університету), п. 4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996, було укладено Угоду про підготовку лікаря від 01 вересня 2011 року № 1582, реєстраційний номер 91. Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту», у зв`язку із прийняттям Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VІІ, який не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Окрім того, Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996, на який посилається позивач, приймався на виконання ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», яка на час звернення позивача із позовом до суду була не чинна. Також слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України № 376 від 31.05.2017 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», постанова Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996, якою було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, втратила чинність. Крім цього, станом на 01 вересня 2011 року, коли між позивачем та ним було укладено Угоду про підготовку лікаря № 1582, він не досягнув 18 років, оскільки народився [INFO] . Його батьки [PERSON] та [PERSON] не надавали згоди на укладення ним даної угоди і не знали про її зміст. Саме тому, позивач не надав копії письмової згоди його батьків на укладення такої угоди, як цього вимагають приписи ч. 2, ч. 4 ст. 32 та ч. 2 ст. 203 ЦК України. Таким чином, статтею 32 ЦК України передбачений вичерпний перелік правочинів, які особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має право укладати без згоди батьків (опікунів, піклувальників). Угоди про підготовку лікаря з умовою відшкодування зазначеної суми коштів в даному переліку немає. Більше того, дана угода передбачає відповідальність відповідача у формі відшкодування вартості навчання. Отже, положення Закону України «Про освіту» та підзаконного нормативно-правового акту, що передбачають відповідальність за відмову випускника державного вищого навчального закладу відпрацювати за призначенням і направленням, скасовані. Законом України «Про вищу освіту» також не передбачено вимог про обов`язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Крім того, частиною 3 ст. 53 Конституції України встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Отже, обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційних прав і свобод, зокрема, конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Таким чином, відповідальність випускника державного вищого навчального закладу у разі відмови відпрацювати за призначенням у чинному законодавстві скасована, оскільки відповідні положення виключені із Закону України «Про освіту» та Закону України «Про вищу освіту». З огляду на приписи частини 2 ст. 5 ЦК України законодавчі положення, що скасовують цивільну відповідальність особи, мають зворотну дію в часі. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 19.06.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено провести підготовче судове засідання за участю сторін. 1 липня 2019 року від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та відзив на позов з доказами його направлення іншій стороні. Ухвалою суду від 24.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 5 вересня 2019 року від позивача надійшов детальний розрахунок та обґрунтування стягуваної суми за навчання (довідка вих. № 18/1797 від 29.08.2019). 24 вересня 2019 року від позивача надійшла заява, в якій він просить справу розглядати без участі його представника та позов задовольнити. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: між сторонами було укладено угоду про підготовку лікаря за № 1582, відповідно до якої Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова взяв на себе зобов`язання забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця і після закінчення навчання та одержання ним відповідної кваліфікації забезпечити його місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років, а студент (відповідач) взяв на себе зобов`язання оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямом підготовки медицина, лікувальна справа, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за місцем призначення, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку. В угоді визначено, що вона набирає чинності з моменту її підписання і дії до 1 липня 2017 року. Дата підписання в угоді відсутня (а.с.7). Відповідно до витягу із наказу №383 від 23.06.2017 по Вінницькому національному медичному університету ім. М.І. Пирогова, студенту 6 курсу медичного факультету №1 [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря з видачею диплома (а.с.14). 27 червня 2017 року [PERSON] видано диплом спеціаліста серії С17 №023969 про те, що він у 2017 році закінчив Вінницький національний медичний університет ім. [PERSON] .І. Пирогова, здобув кваліфікацію: ступінь вищої освіти спеціаліст, спеціальність «Лікувальна справа», професійна кваліфікація лікар (а.с.13). 24 червня 2017 року оформлено картку працевлаштування випускника [PERSON] , відповідно до якої йому запропоновано працевлаштуватися за посадою лікар-онколог в ДОЗ Вінницької ОДА Піщанська ЛПЛ, вул. Леніна, 42, смт Піщанка Піщанського району Вінницької області. З пропозицією 01.03.2017 [PERSON] ознайомився і погодився на неї, що засвідчив своїм підписом (а.с.8). Листом №150 від 26.03.2019 КП «Піщанська ЦРЛ» Піщанської районної ради повідомила ректора Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про відмову [PERSON] у відпрацюванні за направленням у КП «Піщанська ЦРЛ» ПРР згідно з Наказом ДОЗ №785 від 18.07.2017 «Про зарахування в інтернатуру [PERSON] зі спеціальності за фахом «клінічна онкологія» з 01.08.2017 по 31.01.2019. Після закінчення інтернатури [PERSON] не з`явився в Піщанську ЦРЛ для роботи на посаді лікаря-онколога. За період навчання в інтернатурі Піщанська ЦРЛ виплатила [PERSON] 67981 гривень (а.с.9). Згідно з наданих суду довідки про стан заборгованості від 23.05.2019 (а.с.10), розрахунку від 23.05.2019 заборгованості за навчання за 2011-2017 навчальний рік випускника ВНМУ ім. М.І. Пирогова [PERSON] за спеціальністю «Лікувальна справа» (а.с.11) та довідки вих. №18/1797 від 29.08.2019 про вартість навчання за спеціальністю «Лікувальна справа» в ВНМУ ім. М.І. Пирогова та розрахунок збитків, які завдані випускником університету [PERSON] за 2011-2017 навчальні роки в сумі 188803,41 грн (а.с.44-47), станом на 23.05.2019 загальна сума заборгованості [PERSON] по оплаті навчання становить 188803,41 грн, з яких 149412,03 грн основна сума боргу, 29284,76 грн індекс інфляції та 10106,62 грн 3 (три) відсотки річних. З наданих суду документів також встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] , виданого 01.11.2018 органом №0511 (а.с.30), та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 04.11.1993 (а.с.31). Між сторонами виник спір щодо відшкодування вартості за навчання в університеті за рахунок коштів державного бюджету у разі невідпрацювання випускником трьох років за місцем його направлення. Оцінка суду: дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, які надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, взявши до уваги заперечення відповідача та надані ними докази на підтвердження своїх заперечень, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. За змістом ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до положень ч. 2 ст.\~43, ч. 2 ст.\~95 Конституції України,\~держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов`язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні. Згідно з ч. 2\~ст. 44 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин), вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. Відповідно ч. 2\~ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями\~ст. 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Відповідно до\~ст. 52 Закону України "Про освіту", на виконання\~Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції\~Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96\~та\~ст. 197 Кодексу законів про працю України\~розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992. У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України № 992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів. Відповідно до пунктів 4, 8 вказаної Постанови № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Виходячи з вищевикладеного надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обов`язку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобов`язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п. 14 вказаного Порядку. Делеговане законодавство - система актів, прийнятих органами виконавчої влади (урядом, міністерствами, відомствами) на основі повноважень, наданих їм парламентом, з питань законодавчого регулювання. Між тим положення\~Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ\~та\~Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ\~ не місять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п. 14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов`язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ст. 53 Конституції України, якою встановлено, зокрема, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Офіційне тлумачення положень частини третьої статті 53 міститься в Рішенні Конституційного Суду № 5-рп/2004 від 04.03.2004, в якому суд вирішив, що в аспекті конституційного подання положення частини третьої статті 53 Конституції України "держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах" у контексті частин першої, другої, четвертої зазначеної статті необхідно розуміти так: - доступність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту на принципах рівності, визначених статтею 24 Конституції України, означає, що нікому не може бути відмовлено у праві на освіту, і держава має створити можливості для реалізації цього права; - безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України. Виходячи з положень частин другої, третьої статті 53 Конституції України, за якими повна загальна середня освіта є обов`язковою і безоплатною, витрати на забезпечення навчально-виховного процесу в державних і комунальних загальноосвітніх навчальних закладах здійснюються на нормативній основі за рахунок коштів відповідних бюджетів у повному обсязі. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі (частина четверта статі 53 Конституції України в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державного замовлення). Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що вказана Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов`язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки\~зазначеними вище Законами № 2984-ІІІ\~і\~№ 1060-ХІІ\~такого обов`язку не передбачено. На виконання цього ж порядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення\~Закону № 1060-ХІІ\~та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який\~Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII\~вніс зміни у\~Закон України «Про освіту» № 1060-ХІІ. Зокрема, ч. 2. ст. 52, якою визначався обов`язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов`язку відпрацювати за направленням. Тому підстав задоволення позову на підставі нормативних актів суд не вбачає. Укладена між сторонами угода про підготовку лікаря підпадає під ознаки договору і домовленістю двох сторін, спрямовану на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, згідно\~ст. 626 ЦК України. За змістом укладеної угоди, Вінницький НМУ ім. Пирогова зобов`язався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою та після закінчення навчання працевлаштувати фахівця в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше 3-х років, студент зобов`язаний оволодіти всіма видами професійної діяльності, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше 3-х років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати додержавного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Вказана угода не передбачає відшкодування витрат на навчання на користь навчального закладу, термінів виконання грошового зобов`язання. Окрім того, суд приймає до уваги, що на підставі\~Закону №\~1556-VII від 01.07.2014 ч.2\~ст. 52 Закону України «Про освіту», яким передбачено 3-х річний обов`язок відпрацювання за направленням виключено. Згідно з ч. 2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність. Отже, внесення змін до\~ст. 52 Закону України «Про освіту»\~має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність [PERSON] . Слід зазначити, що положення\~ст. 52 Закону України «Про освіту»\~(в редакції, що існувала на час укладення угоди між сторонами.), порушувала конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в\~статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії. Відповідно до приписів статті 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Крім того, низкою міжнародно-правових актів, які ратифіковані Україною, заборонено використання примусової праці та зобов`язано скасувати примусову обов`язкову працю. Конвенція Міжнародної організації праці від 28.06.1930 № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що ратифікована Україною та набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Відповідно до положень ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 25.06.1957 № 105 «Про скасування примусової праці», що ратифікована Законом України від 5 жовтня 2000 року № 2021-III та набула чинності для України, держава - Україна зобов`язується скасувати примусову або обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми, як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Варто також врахувати, що відповідно до змісту ст. 64 Закону України «Про вищу освіту» №1556-V-II від 01.07.2014, випускники закладів вищої освіти вільні у виборі місця роботи, крім випадків, передбачених цим Законом. Заклади вищої освіти не зобов`язані здійснювати працевлаштування випускників. Держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Випускникам вищих медичних і педагогічних навчальних закладів, які уклали угоду про відпрацювання не менше трьох років у сільській місцевості або селищах міського типу, держава відповідно до законодавства забезпечує безоплатне користування житлом з опаленням і освітленням у межах встановлених норм. Крім цього, встановлено, що за час дії укладеної угоди між сторонами, [PERSON] її умов не порушував, адже працевлаштуватися повинен був і міг лише після закінчення її дії, тобто після закінчення навчання. У даній угоді відсутня дата її укладення, а міститься лише дата закінчення її дії - 1.07.2017, при цьому, виходячи з позиції сторони позивача, працевлаштуватися він повинен був з 1.08.2017, тобто в той час, коли вже вищевказана угода припинила свою дію, а відтак не визначала будь-яких взаємних прав та обов`язків сторін. Більше того, при її укладенні позивачем не було враховано вік відповідача, зокрема, чи мав він необхідний обсяг цивільної дієздатності на її підписання. Позивачем не спростовано твердження відповідача про те, що на час укладення угоди, він був неповнолітній, як і не надано будь-яких доказів про наявність згоди батьків відповідача на підписання вказаної угоди. На час його працевлаштування вже втратила чинність норма про обов`язковість відшкодування вартості навчання, а на час звернення до суду з даним позовом і норма про обов`язковість відпрацювання не менше трьох років. Отже, підводячи підсумок, суд наголошує, що положення\~Законів України «Про освіту»\~та «Про вищу\~освіту» не містять норм щодо обов`язку відшкодування випускниками, які отримали вищу освіту за державний кошт, вартості навчання. Положення даних законів у взаємозв`язку їх з нормами ч.3 ст. 53 Конституції України, що передбачає доступність та безоплатність вищої освіти та змінами, внесеними Законом України №1556-VII від 01.07.2014 року у Закон України «Про освіту», якими виключено обов`язок трирічного відпрацювання, не містять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому п. 14 вказаного вище Порядку, як і не містять норм, що делегують Кабінету Міністрів України прийняття Положення щодо порядку такого відшкодування. Законом України від 01.07.2014 "Про вищу освіту" частина 2 зі статті 52 Закону України «Про освіту» виключена, а Постановою КМУ від 15.04.2015 року № 216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992» відмінена норма щодо обов`язковості відпрацювання в секторі економіки особами, які навчалися за рахунок державного бюджету, що містилась у п.8 Порядку Кабінету Міністрів України. Вказана постанова КМУ № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов`язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-ІІІ і «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-ХІІ такого обов`язку не передбачено. Крім того, п. 14 вказаного Порядку хоча і зобов`язував випускника відшкодувати вартість навчання, проте на виконання цього ж порядку не було розроблено і затверджено Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. До того ж, Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року № 376 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Постанова Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням». Відтак, не може передбачати таку цивільну відповідальність у вигляді відшкодування вартості навчання і угода, укладена сторонами на виконання положень змінених та втративших чинність нормативних актів і в порушення ч.3 ст. 53 Конституції України про безоплатність вищої освіти. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, які, враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, підлягають залишенню за позивачем. На підставі вище викладеного, ст.ст. 8, 43, 53, 95 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, Конвенції Міжнародної організації праці від 28.06.1930 № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю», ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 25.06.1957 № 105 «Про скасування примусової праці», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141 ЦПК України, ст. 5 ЦК України, ст.ст. 44, 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин), ст. 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин), ст. 64 Закону України «Про вищу освіту» №1556-V-II від 01.07.2014, пунктів 4, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та

Outcome: dismissed