Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

13.02.2014 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання наказу про звільнення незаконним, зобов'язання звільнити за власним бажанням, здійснення стягнення оплати за час вимушеного прогулу в розмірі 10845,00 гривень та стягнення моральної шкоди в розмірі 15 000,00 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] в уточнюючій позовній заяві зазначив, що 01.03.2010 року згідно наказу № 26 він був прийнятий на роботу до ТОВ "Балмолоко плюс" оператором автомату розливу молочної продукції. 30.01.2013 року згідно наказу № 16, його було переведено на посаду виконуючого обов'язки начальника виробництва, де він працював до останнього часу. В травні 2013 року власник підприємства звинуватив його у крадіжці молочної продукції і вимагав повернення грошових коштів. Довести свою невинуватість він не зміг і 12.06.2013 року подав заяву про звільнення за власним бажанням. Відділом кадрів був наданий обхідний лист, але заява про звільнення підписана не була, розрахунок зі не було проведено і трудова книжка не видавалася. 13.06.2013 року він прибув на роботу, але служба охорони підприємства його не пропустила , мотивуючи це забороною керівництва. Не пропустили його на підприємство і 14.06.2014 року .Після 14.06.2014 року він на роботу не виходив , так як його не допускали на робоче місце охорона . 08.07.2013 року він надіслав на адресу ТОВ "Балмолоко" заяву про звільнення за власним бажанням. 12.07.2013 року від керівника ТОВ "Балмолоко" надійшов лист, в якому просили пояснити причини відсутності на робочому місці з 13.06.2013 року. 12.08.2013 р. за вих. № 528 на його адресу був надісланий лист, в якому зазначалося про необхідність з'явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки та наказ № 83лс від 12.08.2013 року про звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП - за прогул без поважних причин. Позивач вказував , що намагався отримати свою трудову книжку,але адміністрація йому відмовляла. Лише після втручання прокуратури району йому було видано трудову книжку. [PERSON] зазначив, що діями відповідача йому було спричинено моральних страждань, які полягали в тому , що він не мав змоги працевлаштуватися та відповідно не мав можливості забезпечувати достатній рівень життя собі та своїй родині, було змінено його нормальний уклад життя. 25.02.2014 року від позивача надійшло клопотання, в якому він просив визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та не позбавляти права на захист порушеного права. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав вказаних в позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що 12 та 13 червня 2013 року від Осадчої О.В.- ТВО начальника виробництва - надійшла доповідна записка про відсутність [PERSON] на робочому місці. Після того як стала очевидною системна відсутність [PERSON], керівником товариства було прийнято розпорядження про актування відсутності позивача. Таким чином, кожного робочого дня на протязі з 14 червня 2013 року по 09 серпня 2013 року складався акт про відсутність позивача на робочому місці. Керівнику ТОВ «Балмолоко» Козаченко В.В. вдалося зв'язатися з [PERSON] по телефону і останній повідомив, що з'явиться найближчим часом з поясненнями про причини своєї відсутності. Проте у зв'язку із тим, що протягом місяця з моменту початку терміну прогулу він так і не з'явився до товариства, 12.07.2013 року йому було надіслано лист з пропозицією пояснити свою відсутність письмово. У відповідь позивач надіслав лист про те, що начебто 13 червня 2013 року він написав заяву про звільнення та йому було видано обхідний лист, а з 14 червня 2013 року його не допускає на робоче місце служба охорони. Для перевірки факту недопуску на робоче місце позивача, за погодженням з ТОВ «ДКБ-ОФ ФРЕГАТ» охоронцям, які безпосередньо здійснювали охорону об'єкта 14 червня 2013 року та в інші наступні періоди, було запропоновано надати пояснення з цього приводу. В своїх поясненнях старший охоронець [PERSON], охоронці [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON] заперечували як факт надходження від керівництва підприємства наказу про недопуск на територію підприємства [PERSON], так і те, що ними чинився опір [PERSON] в допуску на територію. За клопотанням позивача було проведено перевірку додержання ТОВ «Балмолоко» законодавства про працю , якою порушень в процедурі звільнення [PERSON] не виявлено. Також представник відповідача посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовною завою від 13.02.2014 року , в той час як дізнався про звільнення , отримавши наказ 12.08.2013 року . Зазначив, що позивачем не наведено поважних причин пропуску позовної давності та належним чином не підтверджено це відповідними доказами, тому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі . Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, доводи представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 01.03.2010 року згідно наказу № 26 позивач був прийнятий на роботу до ТОВ "Балмолоко плюс" оператором автомату розливу молочної продукції. 30.01.2013 року згідно наказу № 16, його було переведено на посаду виконуючого обов'язки начальника виробництва (а.с.15-16). Наказом № 83лс від 12.08.2013 року [PERSON] звільнено за п.4 ст. 40 КЗпП - за прогул без поважних причин (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що 12 серпня 2013 року позивачем було отримано копію наказу про звільнення, про що зазначає в самому позові та клопотанні про поновлення строку і не спростовує цього факту в судовому засіданні. Перевіряючи правильність звільнення позивача з роботи за невихід на роботу без поважних причин в період з 13 червня по 09 серпня 2013 року, судом встановлено, що відповідачем було порушено строк застосування дисциплінарного стягнення, передбачений ст.148 КЗпП - місячний термін - з дня його виявлення. Інших порушень трудового законодавства адміністрацією при звільненні [PERSON] з роботи судом не виявлено. Не зважаючи на вказане порушення законодавства при звільненні позивача з роботи, суд не вбачає підстав в задоволенні позову , оскільки [PERSON] пропустив строк звернення до суду з позовом і не навів поважних причин для його поновлення. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався, або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачем не надано доказів причин поважності пропуску зазначеного строку. В клопотанні про поновлення строку від 25.02.2014 року позивач зазначає, що до суду він звернувся вперше своєчасно, тобто 12.11.2013 року (помилково вважаючи, що строк для звернення до суду становить 3 місяці). Суд не може взяти до уваги позовну заяву до Балаклійського райсуду від 12.11.2013 року в підтвердження поважності пропуску сроку звернення до суду , оскільки він звертався до суду з пропуском строку звернення до суду та за його власною заявою позов був залишений без розгляду ухвалою суду від 21.11 .2013 року (а.с.30) Стаття 234 КЗпП передбачає поновлення судом строку, пропущеного з поважних причин. Строк для подачі позовної заяви сплинув 13.09.2013 року, а причини, які могли б бути визнані поважними для поновлення строку позивач не навів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed