Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернувся позивач, та просив суд: ?визнати недійсним договір фінансового лізину № 00153 від 25 листопада 2014 року, укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»; ?стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 30000 гривень, як адміністративний платіж за договором фінансового лізингу та 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Свої доводи обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем 25 листопада 2014 року укладено договір № 00153 фінансового лізингу. Відповідно до п. 1.1 даного договору його предметом був транспортний засіб - трактор МТЗ-892.1, що підтверджується копією договору та додатку № 1 до нього. На виконання укладеного з відповідачем договору позивач 25 листопада 2014 року сплатив останньому 30 000 грн., що підтверджується копією квитанції. Вимогу про стягнути з товариства відповідача 30 000 гривень обґрунтовував тим, що ці кошти позивач сплатив на виконання умов вказаного договору, а тому відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, ці кошти підлягають поверненню йому відповідачем. В судове засідання позивач не з'явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач, будучи повідомленим за юридичною адресою про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не делегував, клопотання про розгляд справи за відсутності його представника не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки в судове засідання не з'явився відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, тому суд на підставі ст. ст. 223 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановити заочне рішення. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 25 листопада 2014 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізину № 00153. Предметом лізингу вказаного договору є транспортний засіб - трактор МТЗ-892.1. Згідно з п. 1.3 Договору лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізину у власність та передати його у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 25 листопада 2014 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, судом встановлено, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Під час розгляду справи, зокрема і під час дослідження змісту оспорюваного договору, судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оспорюваний договір фінансового лізингу від 25 листопада 2014 №00153, укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було. Враховуючи вищезазначене, з огляду на несправедливі умови договору, відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансової діяльності та нотаріального не посвідчення спірного договору, суд вважає, що позовна вимога про визнання недійсним договору фінансового лізину № 00153 від 25 листопада 2014 року, укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 30 000 гривень, суд також вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків, вони підлягають відшкодуванню винною стороною Пунктом 3.2.1. Договору лізингу передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем платежу в розмірі 50 відсотків вартості предмету лізингу та комісії за організацію і оформлення договору в розмірі 10 відсотків вартості предмету лізину, а також комісії за передачу предмету лізингу в розмірі 3 відсотків його вартості. Відповідно до додатку № 1 до зазначеного договору фінансового лізину, вартість предмета лізингу становила 300 000 гривень, 50 відсотків вартості предмету лізингу становило 150 000 гривень, комісія за організацію і оформлення договору в розмірі 10 відсотків вартості предмету лізингу становила 30 000 гривень. Тобто, за умовами оспорюваного договору, позивач повинен був сплатити відповідачу 10 відсотків вартості предмету лізингу, яка становить 30 000 гривень. Згідно з квитанцією № 19BC37697 від 25 листопада 2014 року, позивач сплатив відповідачу 30 000 гривень у якості виконання вищевказаних умов договору (а.с. 10). Таким чином, відповідач отримав від позивача на виконання недійсного правочину грошові кошти в розмірі 30 000 гривень, які відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України підлягають поверненню позивачу. Виконання умов оспорюваного договору лізингу, спричинило позивачу матеріальні збитки які він зазнав у наслідок здійснення перерахування відповідачу грошові кошти в розмірі 30 0000 гривень, які відповідно до ч. 2 ст. 216 Цивільного кодексу України підлягають поверненню позивачу. Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 5000 гривень, суд приходить до висновку, що вимога не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення (п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2). У відповідності з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто під час судового засідання позивач повинен довести існування шкоди, її розмір (у даному випадку грошовий розмір), те, що шкода заподіяна саме неправомірною, винною дією чи бездіяльністю відповідача, та між цією дією чи бездіяльністю і шкодою є безпосередній причинний зв'язок. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Ні в позовній заяві ні під час розгляду справи позивач не навів конкретних та зрозумілих доводів чи розрахунків, з яких він виходив визначаючи, що у наслідок дій відповідача йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. Зважаючи на вище викладене, позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто, у випадку незгоди відповідача із цим рішенням, вона має змогу звернутися до Миронівського районного суду Київської області із заявою про перегляд цього рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial