Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що в 1970р. її чоловіку [PERSON] була надана квартира [ADDRESS], яка знаходиться в ЖБК «Трансформаторщик-10». Пай за квартиру був виплачений ними в період зареєстрованого шлюбу в 1985р. Після викупу квартири член ЖБК стає її власником. Оскільки квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу, вона є спільним сумісним майном подружжя. 19.10.2014р. її чоловік помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді вказаної квартири, ? частини якої належить їй, як придбана в період шлюбу, а ? підлягає спадкуванню за законом. Єдиними спадкоємцями після смерті її чоловіка є вона як дружина та їх син [PERSON] В установлений законом строк вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, їх син [PERSON] з такою заявою не звернувся і спадщину не прийняв. Однак у видачі їй свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено, оскільки відсутній правоустановчий документ на квартиру, чоловік за життя такого документа не отримав. У звязку з цим вона не може в нотаріальному порядку оформити своє право власності. Просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] як на спільне сумісне майно подружжя та на ? частину вказаної квартири в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 19.10.2014р. Позивач в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує повністю, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає повністю, просить його задовольнити. Представник відповідача ЖБК «Трансформаторщик-10» в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає повністю, просить його задовольнити. Представник третьої особи Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи реєстраційної служби Запорізького МУЮ в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, третіх осіб за наявними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Суд встановив, що позивач [PERSON] знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12.11.1957р. по день смерті чоловіка. (арк..11) [PERSON] помер 19.10.2014р. (арк..9) Від цього шлюбу у них 23.10.1958р. народився син [PERSON] (арк..10) На підставі ордеру №24 від 29.08.1970р. [PERSON] на родину з 4х осіб була виділена квартира [ADDRESS] (арк.8). Згідно довідки ЖБК «Трансформаторщик-10» від 08.12.2015р. [PERSON] був членом даного кооперативу і виплатив свій пай в 1985р. в сумі 4808,59 рублів. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді вищевказаної квартири. 03.04.2015р. позивачка звернулась до Восьмою Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON], який помер 19.10.2014р. (арк.32об). 03.04.2015р. нотаріусом заведена спадкова справа, реєстраційний номер 57308290, яка на час розгляду справи є чинною (арк.40). 04.12.2015р. позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (арк.44об). Постановою державного нотаріуса Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] від 04.12.2015р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки відсутній правовстановлюючий документ на квартиру (арк.18,45). Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 17.12.2015р. право власності на вказану квартиру не зареєстровано, під забороною або в іпотеці вона не перебуває (арк..26) Згідно довідки ТОВ «Укрспецекспертиза» від 08.12.2015р. вартість спірної квартири становить 185\~000,00грн. (арк..12) На даний час позивачка просить визнати за нею право власності на ? частину спірної квартири як на спільне сумісне майно подружжя та на ? частину в порядку спадкування після померлого чоловіка. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання права власності на ? частину квартиру як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям [PERSON] права власності на спільне сумісне майно подружжя виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст. 86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном . Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної [PERSON] України від 26.03.1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність», положення ст.15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України «Про власність»). Крім того, діюче на той час цивільне законодавство не повязувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно з ст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Отже, у сімейному законодавстві на час виникнення спірних правовідносин діяла презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.10,60 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Зясувавши усі обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON], оскільки придбана шляхом її викупу в ЖБК в 1985р. в період зареєстровано шлюбу між позивачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON], незалежно від того, на кого було оформлено право власності і хто був членом кооперативу. При цьому, частки подружжя в спільному майні є рівними, тобто кожному належить по ? частині вказаного майна. У звязку з тим, що чоловік позивачки [PERSON] помер 19.10.2014р., вона немає можливості в позасудовому порядку оформити своє право власності на ? частину спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя, тому її право підлягає захисту судом шляхом визнання за позивачем права власності на ? частину вказаної квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на ? частину вказаної квартири в порядку спадкування, суд виходить з того, що згідно з ст.316 ЦК України 2003р. правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ч.2,3 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст.1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той із подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1,2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Крім того, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Оцінивши обставини справи та надані суду докази, суд приходить до висновку, що позивач правомірно набула право власності на ? частину спірного майно в порядку спадкування після смерті свого чоловіка, оскільки як дружина є спадкоємцем першої черги, відповідач [PERSON] їх син і також спадкоємець першої черги з заявою про прийняття спадщини не звертався і спадщину не прийняв, в той час як позивачка своєчасно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа, в подальшому звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але не може отримати його в нотаріальному порядку у звязку з відсутністю правоустановчих документів на вказане спадкове нерухоме майно та відсутністю реєстрації права власності спадкодавця, що підтверджено належним чином постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Однак, на думку суду, відсутність правоустановчих документів та реєстрації права власності спадкодавця не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки вона належить їй з моменту відкриття спадщини. При цьому, судом встановлено, що право власності на спадкове майно спадкодавець [PERSON] набув шляхом викупу квартири в ЖБК в 1985р., що підтверджується відповідною довідкою ЖБК «Трансформаторщик-10» і ним не оспорюється. Спадкодавець разом з родиною тривалий час мешкав у вказаній квартирі, володів та користувався нею. Право власності не було зареєстровано, оскільки на момент набуття спадкодавцем [PERSON] права власності діюче законодавство не передбачало обовязкової державної реєстрації права власності і його виникнення не залежало від такої реєстрації. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивач позбавлена права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину у вигляді ? частини спірної квартири, чим порушується (не визнається) її право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її чоловіка. Тому, виходячи з вимог справедливості та розумності, це право на підставі ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права власності на спірне майно. Таким чином, позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved