Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, мотивуючи тим, що 10.09.2016 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб, від якого [INFO] у них народилась донька - [PERSON]. У червні 2017 року відповідачка вигнала його з дому. З цього часу перешкоджає йому бачитись та спілкуватись з донькою, створює обставини, через які він не може нормально зустрічатись з донькою, у зв'язку з чим 09.10.2017 року він звернувся з заявою до органу опіки та піклування з проханням встановити порядок його участі у вихованні доньки. Дитина знаходиться у матері відповідачки. Він неодноразово приїжджав з наміром побачити дитину, але йому не відчиняють двері, на телефонні дзвінки не відповідають. Він готовий надавати матеріальну допомогу, купляє засоби догляду за дитиною, продукти харчування, однак не може все це передати, оскільки його до дитини та квартири не пускають. Згідно рішення органу опіки та піклування №916 від 03.11.2017 року встановлено наступний порядок його участі у вихованні дитини: перша та третя субота, друга та четверта неділя з 15.00 год. до 18.00 год., але в присутності матері. Однак матір дитини, посилаючись на зайнятість, не може бути присутньою у визначені години, а тому його участь у вихованні та спількуванні з донькою не відбувається. Просить зобов'язати відповідачку усунути перешкоди у спілкуванні з донькою [PERSON], [INFO]; визнати за ним право спілкуватися з донькою та приймати участь у її вихованні кожну неділю з 12.00 год. до 17.00 год. поза межами квартири відповідачки та без її присутності. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги заявленого позову підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задоволити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заявленого позову заперечила, мотивуючи тим, що жодних перешкод позивачу у спілкуванні з донькою не чинить. Просила в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є колегою по роботі [PERSON], який 04.11.2017 року повинен був зустрітись з донькою з 15.00 год. до 18.00 год. Поїхали разом з [PERSON], який купив дитині каші, пюре, однак на телефонні дзвінки останнього не відповідали, а тому з дитиною не зустрівся. Стверджує, що за три-чотири тижні до цього випадку, [PERSON] теж мав зустрітись з дитиною, проте дитину йому не показали. На роботі [PERSON] постійно говорить, що йому не дають бачитись з донькою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю [PERSON]. Стверджує, що у червні, липні її сину не дозволили побачитись з донькою. До жовтня дитину бачив дитину один раз. Матір [PERSON] в розмові їй повідомила, що дозволить побачитись з внучкою, але при умові, що про це не буде знати ні позивач, ні відповідачка. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що є сусідами відповідачки. Неодноразово бачили [PERSON] з пакетами під будинком, однак, чи заходив у будинок - не бачили. В будинку встановлено домофон на вхідних дверях, проте, у квартирі відповідачки домофон відсутній. Бачили, як перед Новим Роком [PERSON] приїжджав на машині, гуляв з дитиною та братом [PERSON] Вивчивши зібрані по справі докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини, громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно копії повторного свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 07.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиці в Івано-Франківській області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №1614 (а.с. 6), від якого [INFO] народилась донька - [PERSON] згідно повторного свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 07.12.2017 року (а.с. 5). Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Згідно ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. 21.08.2017 року Івано-Франківським ВП ГУНП України в Івано-Франківській області надано [PERSON] відповідь №12322/108/46/-04-2017р., зідно якої заява [PERSON] від 29.07.2017 року щодо прийняття мір до його дружини [PERSON] зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Івано-Франківського ВП ГУНП за №30696 та розглянута. За результатами перевірки встановлено, що питання, зазначені у заяві, не відносяться до компетенції органів внутрішніх справ, а відповідно до Сімейного кодексу України вирішуються органом опіки та піклування або судом (а.с. 8). Відповідно до Витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №916 від 03.11.2017 року встановлено такий порядок участі батькові [PERSON] у вихованні та спілкуванні з його малолітньою дочкою [PERSON], [INFO]: перша та третя субота, друга та четверта неділя з 15.00 год. до 18.00 год. у присутності матері дитини (а.с. 7). Однак, позивач зазначає, що відповідачка не виконує умови висновку, яким встановлено відповідний графік його зустрічі з дитиною, а чинить перешкоди. Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Статтями 15, 16 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто, для розлучення малолітньої дитини з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч.2 ст.161 СК України. Враховуючи те, що, як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено свідками, відповідачка чинить позивачу перешкоди у побаченнях та спілкуванні з дитиною, то суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги в частині зобов'язання відповідачки не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою [PERSON] є підставними, обгрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Однак, враховуючи вік малолітньої дитини [PERSON], [INFO], суд приходить до висновку, що позовна вимога про встановлення порядку участі позивача у у вихованні та спілкуванні з дочкою без присутності матері [PERSON], є такою, що суперечить інтересам дитини, а тому до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Беручи до уваги вищенаведене, враховуючи думку позивача та його представника, відповідачки, вік та інтереси дитини, суд приходить до висновку, що позивачу слід визначити наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з його малолітньою дочкою [PERSON], [INFO]: кожну неділю місяця з 13.00 год. до 17.00 год. поза межами квартири [PERSON] у присутності матері дитини - [PERSON]; зобов'язати відповідачку за два дні до зустрічі позивача з дочкою [PERSON], [INFO], повідомляти позивача про місце фактичного перебування дитини. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням наведеного суд вважає, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного, ст. 52, 55 Конституції України, Закону України "Про охорону дитинства", Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, ст.ст.141, 153, 157, 159, 161 СК України,

Outcome: dismissed