Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із первісним позовом до відповідача про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості, в якому зазначив, що відповідно до умов кредитного договору № 25-004-821-2-16-Г від 01.03.2016 року укладеного між банком та [PERSON], перший надав останньому кредит у розмірі 30000 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 15,0 процентів річних, строком на три роки - з 01 березня 2016 року по 28 лютого 2019 року включно. Однак відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків і має заборгованість перед позивачем в сумі 44133 гривні 66 копійок, яку в добровільному порядку сплатити не бажає, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. В судове засідання від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно яких у зв'язку із частковим погашенням заборгованості, просить стягнути кошти у розмірі 19 135, 66 гривень з них: 5635, 66 грн., сума несплаченого кредиту та 13500 грн., сума штрафу за порушення строків сплати ануїтентних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно, належним чином, надав до суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу без його участі, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач за первісними позовними вимогами надав суду заяву, згідно якої заяву про зменшення розміру позовних вимог від 27.03.2017 не визнає та вважає її незаконною, оскільки містить неправильні розрахунки, а він погасив основний борг за тілом кредиту у розмірі 25000 гривень. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання частково недійсним кредитного договору №25-004-821-2-16 від 01.03.2016. У зустрічному позові позивач зазначає, що у відповідності до п.1.1, 1.2 кредитного договору, банк зобов'язався надати позивачу кредитні ресурси в сумі 30000 гривень з оплатою процентів, видавши кошти позичальнику з каси банку готівкою. Оскільки надання кредиту є разовою операцією, яка полягає у перерахуванні суми кредиту, то обов'язок банку надати кредитні ресурси та обов'язок банку перерахувати їх на рахунок позичальника не можуть розглядатися як різні зобов'язання. Таким чином оплату за договором кредиту встановлено двома способами: щомісячна комісійна винагорода за надання кредитних коштів, яка визначена в сумі 900 гривень; проценти за користування кредитом, які нараховуються за кожний день користування кредитними коштами. Тому вважає, що зазначений у кредитному договорі обов'язок сплачувати крім відсотків за користування кредитом ще й додаткову комісію в сумі 900 гривень щомісячно, є такими, що суперечать нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів, а тому є недійсним з моменту його укладання. Отже комісію банку за обслуговування кредиту не можна вважати витратами відповідача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. Враховуючи зазначене, позивач за зустрічними позовними вимогами просив визнати умову договору споживчого кредиту №25-004-821-2-16 від 01.03.2016 щодо обов'язку сплачувати щомісячну комісію у розмірі 900 гривень недійсною з моменту укладення договору. Також при укладенні кредитного договору первісний позивач ввів відповідача в оману, а згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин визнається судом недійсним. Позивач за зустрічними позовними вимогами в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача за зустрічними позовними вимогами заперечує, зазначивши, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Таким чином банк, як виконавець, виходячи з терміну послуга, здійснив діяльність з надання споживачеві певного визначеного договором матеріального блага (кредиту), що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Також в зустрічній позовній заяві [PERSON] не зазначає жодних обставин і не надає жодних доказів відносно того, що ПАТ "Мегабанк" умисно ввів в оману позивача при укладанні договору, не зазначає істотність обставин щодо яких особу введено в оману, а також факт обману. Також [PERSON] до певного часу належним чином сплачував кредит. З огляду на ті обставини, що сторони не заперечують проти проведення розгляду справи за їх відсутності, суд вважає можливим провести такий розгляд на підставі наявних у справі доказів . Дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини: 01 березня 2016 року між публічним акціонерним товариством «МЕГАБАНК» в особі директора Кіровоградського ЦРВ ПАТ "МЕГАБАНК" Олійника Руслана Романовича та [PERSON] укладено кредитний договір № 25-004-821-2-16-Г ( з ануїтетними платежами), згідно п.1 якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 30000 гривень, а позичальник зобов'язався на умовах, передбачених договором, повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 15,00% річних за користування кредитом, комісійні винагороди та виконати всі інші зобов'язання згідно з умовами договору. Кредит надавався на строк з 01 березня 2016 року по 28 лютого 2019 року включно. Повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячно ануїтетними платежами передбаченими договором. Визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, а також графік платежів наведено у Додатку №1 до цього договору, який є невід'ємною його частиною. Тип процентної ставки за цим договором- фіксована процентна ставка. Цей договір є договором приєднання до правил обслуговування клієнтів в ПАТ "МЕГАБАНК"( а.с.10). Відповідно до п. 3.2. договору, позичальник зобов'язується повернути одержаний кредит у повному обсязі до 16:00 години 28 лютого 2019 року. Своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі ( ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах. У день підписання договору і не менше ніж на строк його дії застрахувати своє життя на користь кредитодавця. Страхування може здійснюватися в декілька етапів в залежності від максимального строку страхування, встановленого договором про страхування. Згідно п. 4 договору, нарахування процентів за користування кредитом проводиться з 1-го по останній календарний день звітного місяця, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки передбаченої Договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»). Погашення кредитної заборгованості та сплату процентів за Договором Позичальник здійснює ануїтетними платежами. Сплата ануїтетних платежів здійснюється Позичальником щомісяця не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. За розрахункове - касове обслуговування позичальник сплачує в день надання кредиту комісійну винагороду у розмірі 10% від суми кредиту. За обслуговування кредитної заборгованості Позичальник сплачує комісійну винагороду в розмірі 3,0 % від суми Кредиту. Комісійна винагорода сплачується щомісячно не - пізніше останнього робочого дня звітного місяця. Розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди, складає 1970,30 гривень. За користування кредитом понад строку, вказаного у п.1.2 Договору, Кредитодавець нараховує, а Позичальник сплачує проценти в розмірі 0,1 процента річних. Пунктом 6 договору передбачено, що за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів позичальник сплачує кредитодавцеві пеню у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочки платежу від несвоєчасно сплаченої суми. Позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у наступних випадках: за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди - у розмірі 10 процентів від несвоєчасно сплаченої суми; за невиконання п. 3.2.1 договору - у розмірі 45 процентів від суми кредиту; за використання кредиту не за цільовим призначенням - у розмірі 25 процентів від суми кредиту, що використано не за цільовим призначенням ; за невиконання будь-яких інших прийнятих на себе зобов'язань за договором - у розмірі 10 процентів від суми отриманого кредиту. Відповідно до п.6.3. договору, у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 ( дев'яносто) календарних днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 процентів від суми кредиту. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 25-004-821-2-16-Г від 01.03.2016 року станом на 01.02.2017 року наявна заборгованість на загальну суму 44133,66 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 25732 гривні 77 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1300 гривень 89 копійок; заборгованості по комісії в сумі 3600 гривень 00 копійок; суми штрафу за порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 (дев'яносто) календарних днів - 13500 гривень 00 копійок( а.с.9). Виконання своїх зобов'язань за договором, банком підтверджено квитанцією на заяву про видачу готівки від 01 березня 2016 року, згідно якої [PERSON] 01.03.2016 року отримав через касу за паспортом позичкові кошти у розмірі 30000 гривень ( а.с.13). Кіровоградським центральним регіональним відділенням ПАТ "МЕГАБАНК" 02.02.2017 року направлено вимогу за № 42 на ім'я [PERSON] щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 25-004-821-2-16-Г від 01.03.2016 року, яка станом на 01.02.2017 року складає 44133,66 гривень та згідно з п.3.3.2. договору та ст. 651 ЦК України запропоновано розірвати кредитний договір № 25-004-821-2-16-Г від 01.03.2016 року, сплативши прострочену заборгованість, нараховані проценти та комісії, залишок по кредиту та штрафи/пені ( а.с.14). Водночас в судове засідання від первісного позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог зазначивши, що прострочена заборгованість станом на 01 лютого 2017 року складала 2252, 39 гривень. Загальна заборгованість по кредиту складає 5635,66 грн. Станом на 20 березня 2017 року відповідачем повністю погашено заборгованість за процентами у розмірі 1300,89 гривень; за комісією у розмірі 3600 гривень. Таким чином сума штрафу за невиконання прийнятих на себе обов'язків складає 13500 гривень, а загальна заборгованість за кредитним договором складає 19135,66 гривень (а.с.65-67). Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 25-004-821-2-16-Г від 01.03.2016 року станом на 27.03.2017 року наявна заборгованість на загальну суму 5635,66 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 5635 гривень 66 копійок; суми штрафу за порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 (дев'яносто) календарних днів - 13500 гривень 00 копійок( а.с.68). Згідно виписки по позичковому рахунку та по рахунках для обліку нарахованих відсотків [PERSON], а також виписки по особовому рахунку №3739910078, за період з 20.03.2017 по 21.03.2017 з'ясовано, що відповідачем всього сплачено 25000 грн., в тому числі в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредиту, за період з 01.10.2016 по 30.01.2017 - 20097,11 грн., прострочених відсотків за період з 01.10.2016 по 30.01.2017 -1302 гривні та простроченої заборгованості за комісійною винагородою за період з 01.10.2016 по 30.01.2017 - 3600 гривень. Згідно квитанції №4 від 20.03.2017 року, [PERSON] сплатив на рахунок ПАТ "Мегабанк" кошти у розмірі 25000 гривень із призначенням платежу: погашення основного боргу за тіло кредиту за кредитним договором № 25-004-821-2-16-Г. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу . Відповідно до п.1 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору . Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї сторони у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках , встановлених договором або законом. Судом встановлено, що відповідач за первісними позовними вимогами частково погасив кредитну заборгованість, внісши на рахунок банку кошти у розмірі 25000 гривень, зазначивши призначення платежу "погашення основного боргу за тілом кредиту за кд № 25-004-821-2-16-Г". Водночас первісний позивач до моменту прийняття судового рішення зарахував зазначені кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту, а саме: за період з 01.10.2016 по 30.01.2017 - 20097,11 грн., прострочених відсотків за період з 01.10.2016 по 30.01.2017 - 1302 гривні та простроченої заборгованості за комісійною винагородою за період з 01.10.2016 по 30.01.2017 - 3600 гривень. Водночас відповідач не погоджується із зазначеним порядком погашення заборгованості, а тому вважає, що такі дії з боку позивача є неправомірними. Суд перевіривши матеріали справи та оглянувши надані стороною первісного позивача розрахунки та виписки особового рахунку, вважає, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки відповідно до п.4.6 кредитного договору № 25-004-821-2-16-Г від 01.03.2016 року передбачено, що для сплати щомісячного платежу , штрафу, комісії та пені Позичальник вносить грошові кошти на рахунок №3739910078 - транзитний рахунок. Подальший перерозподіл та перерахування грошових коштів з транзитного рахунку здійснюється Кредитодавцем самостійно. Отже позивач мав право та здійснив самостійно перерозподіл коштів на власний розсуд, що і зумовило зменшення розміру позовних вимог. Суд зазначає, що відповідно до ст 31 ЦПК України, позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог протягом усього часу розгляду справи. Крім того згідно зменшених позовних вимог, заборгованість за комісією у відповідача відсутня в рахунок її повного погашення за період з жовтня 2016 по січень 2017 року у розмірі 3600 гривень. Тобто за п.4.4. умов кредитного договору № 25-004-821-2-16-Г від 01.03.2016, який просить визнати [PERSON] недійсним за зустрічними позовними вимогами, заборгованість відсутня. Тому суд приходить до висновку про задоволення первісних позовних вимог та стягнення з відповідача коштів у розмірі 19135 (дев'ятнадцять тисяч сто тридцять п'ять) гривень 66 копійок. Щодо зустрічних позовних вимог суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними. Згідно із ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Окремою умовою недійсності правочину є навмисне введення стороною правочину другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.230 ЦК України). Згідно із ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Сторони досягли згоди з вказаних істотних умов, що вбачається із підписаного договору про надання кредиту в розмірі 300000 грн. строком до 28.02.2019 року. Водночас суд зазначає, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 зазначається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Частиною 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" зобов'язано кредитодавця перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Згідно постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. У відповідності до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину (його частини) кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (його частини). Положеннями ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин (частина правочину), визнана судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання правочинів недійсними» в п. 9 роз'яснив, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Суд зазначає, що в оскаржуваному пункті 4.4 кредитного договору № 25-004-821-2-16-Г від 01.03.2016 року не встановлені послуги, які включаються у комісію за обслуговування кредитної заборгованості, а також суду не надано підтверджуючих документів за надання [PERSON] послуг у відповідності до оскаржуваного пункту договору. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним і тягне за собою визнання цієї умови недійсною. Таким чином, беручи до уваги, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», враховуючи висновок Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16, суд вважає за можливе задовольнити зустрічні позовні вимоги в частині визнання недійсним п. 4.2 кредитного договору. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного, у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.11, 216, 236, 526, 611, 651,1050,1054, ЦК України,

Outcome: approved