Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивачі обґрунтовуючи свою заяву, вказують, що вони є подружжям і разом були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS]. Вказане домоволодіння на праві власності належить [PERSON] Позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS]. Заявники також вказують, що в кінці лютого - на початку березня 2014 Російські війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Вказаний факт, на думку заявників, підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади. 27.08.2014 почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганських областей регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації, що призвело до обстрілів житлових кварталів та об'єктів інфраструктури. У липні 2014 року будинки, які належать заявникам зазнали значних пошкоджень внаслідок обстрілів. Таким чином, місто Донецьк після окупації російськими військами перетворився в місто, де неможливе подальше проживання, а тому в жовтині 2014 задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи вони вирішили залишити своє житло і переселитись до іншої частини України, зокрема до міста Черкаси, де були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи (довідки від 01.03.2016). Встановлення факту їхнього вимушеного переселення з окупованої території України в результаті збройної агресії Російської Федерації буде породжувати юридичні наслідки - виникнення права на справедливу компенсацію з держави агресора. Просять встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON], [PERSON] з окупованої частини території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації нею частини території Донецької області. В судовому засіданні заявники свою заяву підтримали, просили її задоволити з підстав, викладених у заяві. Заінтересовані особи в судовому розгляді участь не приймали, були належним чином повідомлені про час і місце розгляду заяви. Суд, заслухавши доводи заявників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновків про відсутність підстав для задоволення заяви. Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержавти або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, і це не заперечується самими заявниками, про що зазначають у своїй заяві та підтвердили в суді, встановлення факту вимушеного переселення внаслідок агресії Російської Федерації надасть їм право на матеріальну та моральну компенсацію з Російської Федерації. Таким чином встановлення такого факту пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Крім того, у Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (частини перша, друга, третя статті 17). Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (пункти 1, 17, 18 частини першої статті 106 Конституції України). Відповідно до пунктів 19 та 20 частини першої статті 106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України "Про оборону України" та Закону України "Про правовий режим воєнного стану". У статті 1 Закону України "Про оборону України" наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до статті 4 Закону України "Про оборону України" у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв'язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб'єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Так, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2014, № 26, ст.892), зокрема статею 1 встановлена дата початку тимчасової окупації, якою є 20.02.2014. Як зазначено в цьому Закону його метою (стаття 2) є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Таким чином, вказаним Законом, який є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, встановлено, що з 20.02.2014 має місце збройна агресія Російської Федерації проти України, а тому відсутні підстави до визнання цього факту в судовому порядку. У подальшому Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року N 129-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Також Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року N 337-VIII схвалила текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", у абзаці першому пункту 1якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року N 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року "Про нову редакцію Воєнної доктрини України" та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. За приписами частин другої, третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 N 8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер. З урахуванням викладеного вище наявність або відсутність факту збройної агресії Російської Федерації проти України жодним чином не породжує та і не може породити юридичні наслідки для заявника, зокрема спричинити виникнення, зміну або припинення його особистих чи майнових прав. Крім того, суд не погоджується з доводами заявників, що отримані ними довідки як внутрішньо переміщених осіб не містять в собі зазначення причин такого переселення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509, якою затверджений Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявникам 01.03.2016 видані довідки відповідного номеру та форми про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Довідки містять інформацію про зареєстроване місце проживання, зокрема м. Донецьк, вул. П'ятницького, 24. Відповідно до п. 1 абз.2 вказаного Порядку довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в тому числі з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції. Тобто довідки заявників є документами, які видані їм як громадянам України, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, так як змушені були покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, і перемістилися в населений пункт (м. Черкаси), на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Згідно п. 3 Порядку заява про взяття на облік містить інформацію про заявника, в тому числі й обставини, що спричинили внутрішнє переміщення відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2015, № 1) Стаття 1 вказаного закону визначає поняття внутрішньо переміщеної особи, зокрема такою особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Вказане дає суду підстави вважати, що для переміщення заявників [PERSON] та [PERSON] стали обставини, зазначені в їх заявах. А якщо вони є наслідком збройного конфлікту, то дані обставин й надають заявникам право доводити причинний зв'язок між їх вимушеним переселенням та загальновідомими обставинами збройної агресії для подальшого захисту своїх прав щодо матеріальної компенсації наслідків такої агресії. Беручи до уваги вищенаведене, зважаючи на положення чинного процесуального законодавства України, зокрема, положень ст. 256 ЦПК України, суд вважає, що обставини, які просять визнати заявники, закріплені державою на законодавчому рівні, а тому підстав для задоволення заяви суд не вбачає.. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 235 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed