Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], звернувся до суду із позовом до колективного підприємства "Агрошляхбуд" про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Уточнені позовні вимоги мотивовано тим, що з 08 червня 2015 року і до 17.08.2016 року позивач працював майстром каменедробильного комплексу колективного підприємства «Агрошляхбуд». 17 серпня 2016 року його звільнено з роботи за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення позивачу було видано трудову книжку і до теперішнього часу не виплачено всіх належних йому сум при звільненні, а саме: заробітну плату за липень та серпень 2016 року та компенсацію за щорічну невикористану відпустку на загальну суму 10412, 89 грн. Крім цього позивач вказує, що згідно ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 серпня 2016 року і по 17 лютого 2018 року в розмірі 79776 грн. Також позивач зазначає, що має право на відшкодування моральної шкоди, яка завдана відповідачем із-за невиплаченої в день звільнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку та затримку у виплаті заробітної плати, яку оцінює в 10000 грн. по тій причині, що він переніс і переносить душевні переживання із-за неотримання коштів. Через декілька днів після звільнення з роботи у нього народилась дочка [PERSON], [INFO] року. Позивач дуже розраховував на заробітну плату та грошову компенсацію за невикористану відпустку на яку мав право при звільненні. Позивач змушений був позичити кошти. До сьогоднішнього дня він не працює, на його утриманні знаходиться дружина та дитина, які потребують від нього матеріальної допомоги. Неодноразово позивач звертався до відповідача, щоб з ним розрахувався, але все безрезультатно, тому змушений звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] будучи повідомленим про день, час та місце проведення судового засідання належним чином, в судове засідання не з'явився . Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду письмову заяву про підтримання уточнених позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача КП "Агрошляхбуд" будучи повідомленим про день, час та місце проведення судового засідання належним чином, в судове засідання також не з'явився, заяв, клопотань від нього не надходило, відзив на позов не подав. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що з 08.06.2015 року позивач [PERSON] працював у колективному підприємстві "Агрошляхбуд" майстром каменедробильного комплексу, що стверджується витягом з наказу № 38 від 05.06.2018 року. Наказом виконавчого директора КП "Агрошляхбуд" № 47 від 17 серпня 2016 року "Про звільнення з роботи [PERSON].", позивача звільнено з роботи за згодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вказує позивач у позовній заяві та не заперечено відповідачем, в день звільнення позивачу було видано трудову книжку та не виплачено всіх належних сум при звільненні, а саме: заробітну плату за липень та серпень 2016 року та компенсацію за щорічну невикористану відпустку на загальну суму 10412, 89 грн., що стверджується розрахунком заборгованості по заробітній платі та розрахунком компенсації за невикористану відпустку, які містяться в матеріалах справи. У відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України вказана сума заборгованості по заробітній платі та сума компенсації за невикористану відпустку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У відповідності до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньомісячний заробіток позивача становить 4332 грн., виходячи із розрахунку його роботи за два останні місяці до звільнення (3334+5130). Згідно розрахунку, наданого представником позивача у заяві про доповнення до позовної заяви від 28.02.2018 року, сума середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 17 серпня 2016 року по 17 лютого 2018 року складає суму 79776 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, а саме невиплати належних йому грошових сум відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. У зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про порушення прав працівника у сфері трудових відносин - невиплати належних йому грошових сум при звільненні, суд вважає, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Так позивач переніс і переносить душевні переживання із-за неотримання коштів на які розраховував при звільненні та змушений був позичати кошти. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З врахуванням характеру порушення прав позивача, глибини душевних страждань,

Outcome: partial