Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Першого Українського Міжнародного Банку", Товариства з обмеженою відповідальністю "АНСУ", третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Довгинцівський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції з позовом про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги боргу, який в послідуючому уточнили. В обґрунтуваннч своїх вимог позивачі послались на те, що 18.08.2008 року, позивач [PERSON], уклала з ЗАТ "Донгорбанк" кредитний договір № 133/08ФЛ, згідно умов якого банк надав їй кредит у розмірі 100000 гривень строком до 16 серпня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом за строковою заборгованістю в розмірі 23,7 % річних, за безпідставне користування кредитом простроченій заборгованості 28,7 % річних. В якості забезпечення по кредиту між ЗАТ "Донгорбанк" та [PERSON] було укладено договір поруки № 133/08ФЛ від 18 серпня 2008 року. Також між ЗАТ "Донгорбанк" та [PERSON] 18 серпня 2008 року був укладений іпотечний договір № 133/08ФЛ, посвідчений приватний нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. та зареєстрований в реєстрі № 5717. Згідно з п. 1.1 вищевказаного договору позивач передала в іпотеку об'єкт нерухомого майна, а саме трьохкімнатну квартиру, загальною площею 60,5 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала їй на праві приватної власності, однак позивачем були порушені взяті на себе зобов'язання, допустивши прострочення в погашенні суми кредиту і відсотків з жовтня 2008 року. Станом на 01.09.2009 року заборгованість за кредитним договором складала 117615,91 гривень, а саме: сума заборгованості за кредитом у розмірі 99581, 56 гривень, сума заборгованості за нарахованими процентами - 17037,15 гривень, пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом - 997,20 гривень. Відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 25 вересня 2009 року, погоджених Національним банком України від 18.11.2009 року, закрите акціонерне товариство "Донгорбанк", було перейменовано в Публічне акціонерне товариство "Донгорбанк", як правонаступник прав та обов'язків ЗАТ "Донгорбанк". Виходячи із заборгованості ПАТ "Донгорбанк" 18 вересня 2009 року звернувся до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу з вимогою стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 117615, 91 гривня, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки. 11 березня 2010 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу було винесено рішення, яким позовні вимоги банку задоволено повністю. У вересні 2010 року [PERSON] була добровільно з відома та дозволу банку продана квартира, що була предметом іпотеки, а виручені кошти у розмірі 79842,00 гривень були перераховані банку у рахунок погашення боргу за кредитом. Вказують, що за час примусового виконання рішення суду, позивачами сплачено більше половини боргу. Рішенням № 2/2011 єдиного акціонера, що одноосібно здійснює провадження Позачергових Загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Донгорбанк" від 15 липня 2011 року та Рішенням Позачергових Загальних акціонерів Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" від 15-16 липня 2011 року протокол № 59 було затверджено передавальний акт від 15 липня 2011 року, згідно п. 1 якого правонаступником усього майна, майнових прав та обов'язків ПАТ "Донгорбанк" є ПАТ "ПУМБ". Відповідно до чого, 25.11.2011 року рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу було винесено ухвалу про заміну вибулої сторони у виконавчому провадженні. 16.07.2013 року між ПАТ "ПУМБ" та ТзОВ "АНСУ" був укладений договір відступлення права вимоги № 1034/44, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 113/80ФЛ від 18.08.2008 року, що був укладений між ЗАТ "Донгорбанк" та [PERSON], відповідно до якого ТзОВ "АНСУ" набуло прав кредитора до [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором та договором поруки. Ухвалою суду від 14.10.2013 року замінено вибула сторона виконавчого провадження № 21539881 та № 21540076. Відповідно до довідки Довгинцівського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 15.07.2015 року № 11595 про залишок заборгованості по справі № 2-443/2010 від 11.03.2010 року складає 67031,80 гривень. За рішенням суду від 11.03.2010 року заборгованість складала 117615,91 гривня. Позивач продала квартиру, що була предметом іпотеки, а виручені кошти у розмірі 79842,00 перераховані в рахунок погашення заборгованості, крім того із заробітної плати позивачів проводились утримання за весь цей час тому сума заборгованості не може складати 67031,80 гривень. Крім того, ТзОВ "АНСУ" за період з 01.07.2011 року по 16.07.2013 року розраховує розмір заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 31923,54, що на думку позивачів є неправомірним. Дане нарахування ТзОВ "АНСУ" аргументує тим, що згідно угоди про відступлення права вимоги станом на дату її укладання її заборгованість перед банком згідно з текстом умов додаткової угоди до договору факторингу була передана у розмірі 97955,59 грн., що, враховуючи вище перераховані нею виплати за кредитним договором не може бут дійсним. Вказує, шо з моменту набрання рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11.03.2010 року законної сили, право банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось. При цьому в даній справі позивач послався на те, що йому були відступлені права вимоги за договором факторингу від 16.07.2013 року. Чинним законодавством України не передбачена можливість відступлення виконання судового рішення. ПАТ "Донгробанк" до відступлення права вимоги вже реалізувало своє право грошової вимоги до відповідача шляхом пред'явлення позову, який у подальшому було задоволено відповідним рішенням. ПАТ "Донгробанк" на підставі відступлення права вимоги від 16.07.2013 року, відступило завідомо недійсне право грошової вимоги (стягнення заборгованості) за кредитним договором, укладеним між банком та відповідачем. На підставі вищевикладеного позивачі просять визнати частково недійсним договір відступлення права вимоги боргу від 16.07.2013 року № 1034/44 та додатки до даного договору, що було укладено між ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" та ТОВ "АНСУ" у частині, що стосується відступлення права вимоги боргу стосовно позивачів за кредитним договором № 133/08ФЛ від 18.08.2008 року. В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON] не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, на позовних вимогах наполягають (а.с. 222 - заява). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю на підставах викладених в позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ "АНСУ" Скорицький А.М. в судовому засіданні просив відмовити в позові посиладчись на те, що 17.09.2010 року представник ПАТ Донгорбанк" звернувся до Довгинцівсткого ВДВС Криворізького МУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON], [PERSON] суми заборгованості у розмірі 67031,80 гривень. Після отримання виконавчих листів, борг по кредиту був частково сплачений. Постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження і стягнення з позивачів заборгованості у розмірі 67031,80 гривень оскаржена не була. Тому вважає, що незрозумілість відповідача, з приводу нарахувань суми заборгованості є безпідставною. Відповідно до договору відступлення ТОВ "АНСУ" набуло прав кредитора до [PERSON] за кредитним договором на підставі ст. 512 ЦК України. Ухвалою Довгинцівського районного суду від 14.10.2013 року замінено вибулу сторону виконавчого провадження ПАТ "ПУМБ" на ТОВ "АНСУ". ТОВ "АНСУ" набуло прав кредитора до [PERSON], [PERSON] Ухвала оскаржена не була та набрала законної сили. Вказує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. Враховуючи, що на сьогоднішній день зобов'язання відповідача за кредитним договором не виконані, що Договір відступлення не обмежує прав позивач, не змінює розмір його зобов'язань та укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", як і представник третьої особи в судове засідання повторно не з'явилися про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, вихрдячи з наступних підстав. 18 серпня 2008 року між ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 133/08 ФЛ (а.с. 8-10 копія договору). Згідно п. 2.1. вказаного договору банк зобовязався надати кредит на наступних умовах: сума кредиту 100000 грн., дата видачі 18.08.2008 р., цільове використання на споживчі потреби, строк повернення кредиту згідно графіку, визначеному в додатку 1, дата остаточного повернення кредиту 16.08.2028 р., відсотки за користування кредитом по строковій заборгованості в розмірі 23,7% річних, відсотки за безпідставне користування кредитом по простроченій заборгованості 28,7% річних. Позичальник зобов'язувалася повернути кредит та сплатити відсотки, про що свідчить її підпис у договорі. 18.08.2008 року між ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 133/08ФЛ. Згідно п. 1.1 вказаного договору, поручитель зобов'язується перед кредитор за виконання боржник своїх зобов'язань по кредитному договору 133/08ФЛ від 18.08.2008 року (а.с.11-12 - копія договору). В зв'язку з укладенням шлюбу 15.03.2013 року [PERSON] змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. 18 вересня 2014 року шлюб було розірвано та після розірвання шлюбу [PERSON] повернуто прізвище [PERSON]. 10.09.2016 року [PERSON] в зв'язку з укладенням шлюбу змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] ( а.с. 239-234). Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2010 р. позовні вимоги ПАТ «ДОНГОРБАНК» задоволені повністю, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «ДОНГОРБАНК» заборгованість за кредитним договором № 133/08ФЛ від 18 серпня 2008 року в розмірі 117615,91 грн., а також 1176,09 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи ( а.с. 13-16 - копія рішення). 16 липня 2013 року між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «АНСУ» було укладено договір відступлення права вимоги № 1034/44, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 133/08 ФЛ від 18.08.2008 р. та ТОВ «АНСУ» набуло прав кредитора до [PERSON] (а.с. 19-26 - копія договору відступлення, 27- копія витягу, 32-33 копія акту приймання-передачі) про що було проінформовано боржника [PERSON] (а.с.31). Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.10.2013 року замінено вибулу сторону виконавчого провадження ПАТ "ПУМБ" його правонаступником ТОВ "АНСУ" (а.м. 34-36). 07.09.2010 року ПАТ "Донгорбанк" та [PERSON] уклали договір про припинення іпотечного договору № 133/08ФЛ, посвідченого 18 серпня 2008 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. за реєстровим № 5717 (а.с.39-40). Згідно довідки Довгинцівського ВДВС КМУЮ, станом на 15.07.2015 року заборгованість [PERSON], [PERSON] на користь ТОВ "АНСУ" складає 67031,80 грн. (а.с. 42 - копія довідки). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2015 року скасовано рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 23.04.2015 року та задоволено позов Товаритсва з обмеженою відповідальністю "АНСУ" та стягнуто з [PERSON] на користь Товаритсва з обмеженою відповідальністю "АНСУ" заборгованість по процентам за користуванням кредитними коштами за кредитним договором №133/08 ФЛ від 18.08.2008 року за період з 23.07.2011 року по 16.07.2013 року в сумі 31923,54 гривень (а.с. 234-238). Згідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Внаслідок укладення договору відступлення відбулася заміна кредитора і ТОВ «АНСУ» набуло статус нового кредитора по вищезазначеному договору. Разом з тим, наявність рішення суду про солідарне стягнення заборгованості не є перешкодою для нового кредитора, реалізувати свої права за кредитним договором в межах строку дії кредитного договору до 16.08.2028 року. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. В ст. 512 ЦК України вказані підстави заміни кредитора у зобов'язанні, це передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимог, правонаступництво; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Але кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.. Законодавство не вимагає згоду боржника на укладення договору факторингу і відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання його недійсним. Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Отже із змісту наведених норм вбачається, що сторонами в договорі факторингу є фактор і клієнт, а тому укладення між ними договору факторингу передбачено чинним законодавством і не вимагає погодження із боржником, оскільки жодним чином не порушує його права як боржника, щодо можливості виконання кредитних зобов'язань. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства,вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що і є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони, які відповідають вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнані недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має буті спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо і встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судок недійсним (оспорюваний правочин). Посилання позивача на порушення п. 1.2 Розпорядження № 231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами фінансових послуг» при укладенні спірного договору факторингу, згідно якого до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, являються необґрунтованими, оскільки в цьому розпорядженні не йдеться мова про обмежений суб'єктний склад боржників за договором факторингу, а має на меті додаткові розяснення відносно конкретних боржників, тобто позивачем не вірно розтлумачено вказані норми чинного законодавства. Частиною 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, у тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір про відступлення права вимоги № 1034/44 укладений 16 липня 2013 року між ПАТ «ПУМБ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» укладений у відповідності до вимог закону. Сторони під час укладення договору діяли у межах чинного законодавства, оскільки відносяться до суб'єктивного складу договору факторингу, являються суб'єктом підприємницької діяльності та зареєстрований в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців». Розпорядження № 231 від 03.04.2009 р., видане Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, являється підзаконним актом, положення пункту 1 якого, «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. за № 373/16389, суперечать Цивільному Кодексу України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що мають вищу юридичну силу. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 р. п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» визнано нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили. Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Вказане рішення суду на даний час фактично виконано, оскільки пункт 1 виключено на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі інших доказів порушення їх прав та несправедливості умов договору суду не надали. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та приведені норми закону, а також зважаючи на те, що договір про відступлення права вимоги від 16.07.2013 року був здійснений з дотриманням норм чинного законодавства, тому суд приходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоовленню.

Outcome: dismissed