Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

У серпні 2015 року ТОВ «Видавництво Фоліо» та [PERSON] (далі по тексту - позивачі, а окремо: позивач-1 та позивач-2) звернулись до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ТОВ «Інформаційне агентство «Інтерфакс-Україна» (далі по тексту - відповідач-1) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) про спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] року об 11:22 на веб-сайті «Інформаційне агентство «INTERFAX-УКРАЇНА» за адресою: [INFO] була розміщена публікація: «[INFO]», в якій, як вважали позивачі, міститься недостовірна та образлива інформація, яка принижує їх ділову репутацію, оскільки діяльність позивача-1 нерозривно пов'язана з діяльністю позивича-2, а тому приниження ділової репутації видавництва «Фоліо» впливає на ділову репутацію її керівника [PERSON]. Так, позивачі вказували, що порушення недоторканності їх ділової репутації знайшло своє вираження у її приниженні шляхом розповсюдження недостовірної інформації про них та про їх діяльність. А саме, в публікації міститься наступна недостовірна інформація: 1. «[INFO]» - недостовірною інформацією є те, що Позивачі видали книгу [PERSON] «[INFO]», яка не є «сепаратистською». На сьогодні під поняттям «сепаратистської літературі» розуміється література, яка ставить під сумнів існування незалежної суверенної України. Тобто, для Позивачів, які безпосередньо причетні до видання Книги є образою, коли хтось називає їх книгу «сепаратистською». Це твердження зроблено Відповідачем-2 з метою принизити ділову репутацію Позивачів. 2. «Тим часом, коли українська влада забороняє ввезення на територію країни сепаратистських книжок та складає списки особливо небезпечних творів, деякі вітчизняні видавці продовжують вести ідеологічні війни на боці ворога» - недостовірною інформацією є те, що «деякі (з контексту публікації слідує, що мова йде саме про Позивачів) вітчизняні видавці продовжують вести ідеологічні війни на боці ворога (мова йде про путінський режим в Росії)». Позивачі не ведуть жодних «ідеологічних війн на боці ворога». Такі твердження не відповідають дійсності і принижують ділову репутацію Позивачів. 3. «Як стало відомо, в Росії нещодавно був опублікований «шорт-лист» однієї з найпрестижніших російських книжкових премій «Русский букер 2015» (www.russianbooker.org/news/66), першу позицію якого зайняла книга відвертого українофоба [PERSON] «[INFO]», видана у 2014 році харківським видавництвом "Фоліо» - недостовірною інформацією є те, що на сайті «РУССКИЙ БУКЕР» (www.russianbooker.org) оприлюднено «короткий список» («шорт-лист») кандидатів на російську літературну премію «РУССКИЙ БУКЕР»-2015. Насправді на сайті оприлюднено «довгий список», а «короткий список» буде оприлюднено лише в жовтні 2015 року. Крім того, цей перелік складений за алфавітним порядком, тому перше місце зайняв [PERSON], як автор книги «[INFO]», яку в 2014 році видали Позивачі (далі - «Книга»). Інформація, що автор Книги є «відвертий українофоб» (тобто особа, яка ненавидить Україну і все, що з нею пов'язано) є недостовірною і з урахуванням того, що позивач-1 є видавцем цієї Книги, а позивач-2 працював над тим, щоб Книга була видана - таке твердження принижує ділову репутацію Позивачів. 4. «Імовірно, саме антиукраїнський та нацистський зміст роману [PERSON] спонукав росіян відвести йому ключову позицію в переліку книжок, поданих до номінування, адже сюжет твору червоною лінією пронизує ненависть до українців, кримських татар та закликає до відокремлення Криму від України» - недостовірною інформацією є те, що зміст Книги Відповідач-2 називає «антиукраїнським та нацистським». Враховуючи, що Позивачі причетні до видання цієї Книги - такі твердження принижують їх ділову репутацію. 5. «За словами [PERSON], «те, що українофобський роман вийшов друком у харківському видавництві «Фоліо», не дивує». За його словами, це видавництво на чолі з [PERSON], давнім другом міністра-втікача Табачника, давно має стійку і характерну репутацію відверто проросійської структури феесбешного закрою. Проте дивує інше: змінились часи, до владних кабінетів зайшли "народні" чиновники, а "Фоліо" і його господар, як і раніше - у фаворі, і вже встиг заручитися покровительством постмайданних владців. Цікаво, за що ж його так люблять у високих кабінетах?", - констатує письменник» 1 недостовірною інформацією є те, що Позивач-1 «має стійку і характерну репутацію відверто проросійської структури феесбешного закрою». Це неприхована образа, метою якої є приниження ділової репутації обох позивачів. 6. «Підкреслюємо, що основна умова конкурсу полягає в тому, що саме видавництва мають подавати твори на розгляд жури "Русского букера". Деякі російські експерти вважають що роман [PERSON] цього року займе одне з призових місць, а "патріот" [PERSON], директор видавництво «Фоліо», отримає грошову винагороду у розмірі 40000 доларів за внесок в поширення руського миру в Україні» - недостовірною інформацією є те, що «директор видавництво «Фоліо», отримає грошову винагороду у розмірі 40000 доларів за внесок в поширення руського миру в Україні» Позивачі не роблять жодного внеску в поширення «руського миру» (в розумінні відновлення Радянського Союзу на чолі з Росією), крім того, грошова частина премії «РУССКИЙ БУКЕР» виплачується не видавцю, а автору книги Тому такі недостовірні твердження принижують ділову репутацію Позивачів 7. «[PERSON] вважає неприпустимим той факт, що "Фоліо" веде ідеологічну війну по два боки бойової лінії: "Нагадаю про щорічні кількаміпьйонні замовлення за державною програмою "Українська книга", - зазначає голова НСПУ, - які це видавництво продовжує регулярно отримувати (в тому числі й нинішнього року). А також про численні публікації в пресі щодо фактів корупції в рамках програми «Українська книга». Причому деякі причетні до цієї програми чиновники, котрі "підносили" за часів коронованого «професора», і нині продовжують «руліть» на кулуарних підтанцьовках, уникнувши люстрації. Що це? Політична сліпота найвищого начальства, котре керує культурою та інформаційною політикою? Руки не доходять за справами, більш нагальними? Чи вже порозумілися, панове і товаріщі?» - недостовірною інформацією є те, що «Фоліо» веде ідеологічну війну по два боки бойової лінії». Позивачі не ведуть ніякого «ідеологічної війни». Відповідач-2 по суті звинувачує позивачів в причетності до корупції з державного замовлення в рамках програми «Українська книга», при цьому не наводить жодних доказів їх причетності до корупції, так і не наводить самих фактів корупції. Метою цієї інформації є приниження ділової репутації позивачів 8. «Нагадуємо, що раніше, в видавництві «Фоліо» вийшли друком книжки ... екс-нардепа, екс-голови ВР України [PERSON] («[INFO]» в трех томах, четырех книгах: т. 1, "[INFO]", т. 2,"[INFO]"; т 3, кн. 1-2) - вважали недостовірною інформацією, оскільки позивачі ніколи не видавали твори [PERSON], а в 2015 році видали книгу відомого львівського історика [PERSON] «[INFO].» Посилаючись на викладене та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 05.02.2016 року, позивачі просили суд визнати публікацію «Відоме українське видавництво виставило сепаратистську книгу на російську літературну премію і голова Національної спілки письменників України [PERSON]» недостовірною інформацією, яка принижує ділову репутацію ТОВ «Видавництво Фоліо» та [PERSON]. Зобов'язати Відповідача-1 припинити приниження ділової репутації ТОВ «Видавництво Фоліо» та [PERSON] шляхом видалення з веб-сайту «Інформаційне агентство «INTERFAX-УКРАЇНА» публікації: «[INFO]», яка розміщена за веб-адресою: [INFO]. Зобов'язати Відповідача-2 припинити розповсюджувати недостовірну інформацію, яка принижує ділову репутацію ТОВ «Видавництво Фоліо» та [PERSON]. Зобов'язати Відповідача-3 за свій рахунок протягом 10 днів з моменту набуття рішення законної сили оприлюднити тим же шрифтом і в тому ж місці за веб-адресою: [INFO] спростування наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ. Національна спілка письменників України інформую про те, що в серпні 2015 року головою НСПУ [PERSON] була поширена недостовірна інформація про видавництво «Фоліо», її керівника [PERSON] та про книгу [PERSON] «[INFO]», видавцем якої є «Фоліо». Видавництво «Фоліо» та її керівник [PERSON] ніколи не видавали «сепаратистську літературу» та не вели в Україні жодної «ідеологічної війни на боці ворога». В процесі розгляду справи судом за клопотанням позивача було залучено до участі у справі в якості співвідповідача Національну спілку письменників України. В судовому засіданні позивач-2 [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позов підтримали та просили суд про його задоволення з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог та письмових пояснень по справі. Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. В раніше поданих запереченнях на позовну заяву просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Інтерфакс-Україна» є зареєстроване відповідно до вимог законодавства України інформаційне агентство, яке діє на підставі статуту та Закону України «Про інформаційні агентства», а оскільки відповідач-1 [INFO] року розмістив на своєму сайті статтю, зміст якої відтворює повідомлення відповідача-2, яке було надано ТОВ «Інформаційне агентство «Інтерфакс-Україна» електронною поштою, підстави для відповідальності відповідача-1 згідно з п. 3 ст. 35 Закону України «Про інформаційні агентства» відсутні. В судовому засіданні представник відповідачів 2 та 3 [PERSON] позов не визнав в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. При цьому зазначав, що твердження позивачів щодо поширення відповідачами недостовірної інформації не відповідають обставинам справи та визначенню недостовірної інформації, оскільки вживані в публікації слова «сепаратистська література», «деякі вітчизняні видавці продовжують вести ідеологічні війни на боці ворога», «антиукраїнський та нацистський зміст роману», «…[PERSON] «має стійку і характерну репутацію відверто проросійської структури феесбешного закрою» є оціночним судженням автора, які є вираженням його права на свободу поглядів. Окрім того, в п. 7 позовної заяви фраза про те, що «Фоліо» веде ідеологічну війну по два боки бойової лінії» є метафоричним виразом оціночного характеру, яке не містить жодних тверджень, а є висловленням погляду автора публікації. А інформація про публікацію ТОВ «Видавництво фоліо» книжок екс-нардепа [PERSON] є неточністю, яка не порушує особистих немайнових прав позивачів, отже не може бути підставою для її спростування. Дослідивши матеріали справи, а також відтворення відеозапису, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до статті 10 «Свобода вираження поглядів» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Зі змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11 травня 1994 року, Протоколом № 14 від 13 травня 2004 року), яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року (набрала чинності в Україні 11.09.1997 року) (далі по тексту - Конвенція) Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [INFO] року на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет інформаційного агентства «Інтерфакс-Україна» було розміщено публікацію під назвою «[INFO]» за адресою: [INFO] (а.с. 5, 6). У відповідності з ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Стаття 2 Закону України «Про інформацію» встановлює, що основними принципами інформаційних відносин є гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Оцінюючи за власним переконанням словосполучення, які вжиті в публікації, а саме: «сепаратистська література», «деякі вітчизняні видавці продовжують вести ідеологічні війни на боці ворога», «антиукраїнський та нацистський зміст роману», «…[PERSON] «має стійку і характерну репутацію відверто проросійської структури феесбешного закрою», суд приходить до переконання про те, що вони є оціночними судженнями, оскільки вони не містять фактичних даних з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. за № 1 зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч. 4 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається з матеріалів справи, позивачами не надано належного обґрунтування порушення їх особистих немайнових прав та настання шкоди для них особисто від порушення особистих немайнових прав. Крім того, позивачі у позовній заяві просять визнати публікацію «Відоме українське видавництво виставило сепаратистську книгу на російську літературну премію і голова Національної спілки письменників України [PERSON]» недостовірною інформацією, яка принижує ділову репутацію ТОВ «Видавництво Фоліо» та [PERSON], але в матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що вся інформація, яка викладена у даній публікації, є недостовірною та стосується тільки позивачів. З огляду на вказане, позовні вимоги до [PERSON] та Національної спілки письменників України є недоведеними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Інтерфакс-Україна», то суд зазначає наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про інформаційні агентства» Інформаційне агентство, суб'єкти діяльності інформаційних агентств не несуть відповідальності за розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, принижує честь і гідність громадян та організацій, порушує їх права і законні інтереси або являє собою зловживання свободою діяльності інформаційних агентств і правами журналіста, якщо ця інформація є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 розмістив на своєму сайті статтю, зміст якої відтворює повідомлення відповідача-2, що було надіслано електронною поштою (а.с. 56), що в свою чергу не було спростовано сторонами в судовому засіданні. З огляду на зазначене, позовні вимоги до ТОВ «Інформаційне агентство «Інтерфакс-Україна» визнаються судом також недоведеними та необґрунтованими. У зв'язку зі внесенням з 27.03.2014 року змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача відсутні. Крім того, у відповідності до вимог п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed