Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

01.03.2021 року до суду надійшов позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення пені з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Трейдгруп Скорта». Ухвалою суду від 09.03.2021 позовні вимоги позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до ТОВ «Компанія «Трейдгруп Скорта» про захист прав споживачів та стягнення пені роз`єднано та виділено в самостійні провадження (а.с.18). Предметом позовних вимог [PERSON] є стягнення з ТОВ «Компанія «Трейдгруп Скорта» пені в розмірі 4 150 488,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 215/9 від 05 вересня 2016р., на підставі якого позивач набув права власності на майнові права вартістю 390 782,00 грн. на 1-кімнатну квартиру № 215 на 9-му поверсі 5 секції, площею 37,94 кв. м. Виконання зобов`язань відповідача перед позивачем мало б відбутися шляхом передачі у власність останнього квартири в житловому будинку, для фінансування будівництва якого залучались кошти позивача. Отже, належні позивачу майнові права здійснюються шляхом набуття права власності на квартиру. Таким чином, відповідно до укладеного договору позивач набув право отримати у власність квартиру, майнові права на яку належать позивачу на підставі укладеного договору купівлі-продажу майнових прав. Зазначене право реалізується позивачем після прийняття будинку в експлуатацію. Позивач виконав свої зобов`язання щодо сплати вартості майнових прав згідно з умовами договору і набув право власності на майнові права в повному обсязі. Проте відповідач в установленому договором строк свої зобов`язання не виконав, будинок не добудований та не зданий в експлуатацію. Зазначена обставина унеможливлює здійснення позивачами своїх майнових прав шляхом набуття права власності на квартири, що на думку позивача є підставою для стягнення з відповідача пені відповідно до вимог ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів". Ухвалою судді від 25.03.2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.41-42). Ухвалою судді від 15.06.2021р. було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду (а.с.57-58). В судове засідання 14.07.2021р. позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява, в якій він підтримав позовні вимоги, просив справу слухати у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, не скористався правом надати відзив на позовну заяву. Згідно ч.1 ст. 223 ЦК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З цих підстав суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, та який не повідомив суд про причини неявки, згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи, в зв`язку з чим протокольною ухвалою вирішено про заочний розгляд справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається на підтвердження своїх вимог, дослідивши докази, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Між [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] - а.с.37), позивачем по справі, та ТОВ «Компанія «Трейдгруп Скорта», був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №215/9 від 05 вересня 2016р. Згідно предмету договору відповідач прийняв на себе зобов`язання передати у власність позивача майнові права на 1-кімнатну квартиру № 215 на 9-му поверсі 5 секції, площею 37,94 кв. м в житловому будинку за поштовою/будівельною адресою: [ADDRESS] (проектна адреса [ADDRESS] ), який будується на земельній ділянці в кварталі вулиць Бахмацької, Олевської, Корсунської і Клавдіївської, що обліковуються в земельному кадастрі за номерами: 8000000000:75:051:003 та 8000000000:75:051:015, а позивач зобов`язався прийняти та оплатити за майнові права на квартири. Вартість майнових прав - 390 782,00 грн. (а.с.9-12). Відповідно до п. 1.4 укладеного договору майнові права передаються за актом прийому - передачі майнових прав. На виконання п. 1.4. договору майнові права були передані позивачу за актом прийому-передачі майнових прав на квартиру від 05 вересня 2016. Згідно п. 4 акту прийому-передачі позивач набув право власності на майнові права на квартири в повному обсязі (а.с.13). Згідно укладеному договору, виконання зобов`язань відповідача перед позивачем мало б відбутися шляхом передачі у власність останнього квартири в житловому будинку, для фінансування будівництва якого залучались кошти позивача. Отже, належні позивачеві майнові права здійснюються шляхом набуття права власності на квартиру (п. 1.3 договору). Зазначене право реалізується позивачами після прийняття будинку в експлуатацію (п. 2.5 договору), строк якого визначений в п. 2.3 договору. Виконання зобов`язань з оплати за придбані майнові права підтверджуються довідкою №215 від 05 вересня 2016р. на суму 379 040,00 грн., що становить 97 % вартості майнових прав на кварт ру (а.с.13). Отже, позивач виконав своє зобов`язання з оплати за майнові права згідно умовам договору та у встановлений договором строк. Таким чином, відповідно до укладеного договору позивач набув право отримати у власність квартиру, майнові права на яку належать йому згідно укладеного договору купівлі-продажу майнових прав, після закінчення будівництва і введення будинку в експлуатацію. Згідно п. 2.3 договору строк закінчення будівництва - ІІ квартал 2017р., а строк прийняття будинку в експлуатацію - ІІІ квартал 2017р. Зазначені строки можуть бути збільшені продавцем в односторонньому порядку не більше ніж на три місяці і це не вважатиметься порушенням умов договору. Таким чином, граничний строк прийняття будинку в експлуатацію - кінець ІV кварталу 2017р. Проте, в установленому договором строк відповідач свої зобов`язання не виконав, будинок не добудований та не зданий в експлуатацію. Зазначена обставина унеможливлює здійснення позивачем своїх майнових прав шляхом передачі готової квартири і набуття права власності на неї. Згідно з п. 6.2 договору № 215/9 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, у випадку порушення ТОВ "Трейдгруп Скорта" зобов`язань згідно п. 2.3 договору щодо строків введення будинку в експлуатацію більше ніж на 180 (сто вісімдесят) календарних днів, продавець сплачує пеню в розмірі 0,1% від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк/термін. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Прострочення ТОВ "Трейдгруп Скорта» виконання зобов`язання з введення будинку в експлуатацію є порушенням норм статей 526 та 530 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України). У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги),якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя статті 614 ЦК України). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежується відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. При цьому, це не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов про скасування або обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання. Відповідно правовій позиції Верховного суду України, викладеній, в тому числі, в постанові від 30.01.2013 року по справі №6-168цс12, за своїм змістом майнові права - це «право очікування» - обмежене речове право, яке засвідчує правомочність отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому і є складовою частиною майна, як об`єкта цивільних прав. В межах вироблених підходів до тлумачення поняття "майно", в контексті статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини воно охоплює як «існуюче майно» так і активи, в тому числі, права вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що у нього є обґрунтоване і "законне сподівання", що він отримає можливість ефективного здійснення "права власності» (Велика Палата Європейського суду, справа «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany», скарга N 42527/98, § 83). Тому деякі капіталовкладення, що представляють активи, також розглядаються як «майнові права» і «майно» для цілей цієї норми (Велика палата Європейського суду у справах «Iatridis v. Greece» скарга N 31107/96, §54; Beyeler v. Italy, скарга N 33202/96, § 100). В таких справах Європейський суд робить висновок, що певні законні очікування заявників також підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги такою, що вона може вважатися «активом». «Правомірні очікування» підлягають захисту як майно і майнові права («NKM v. Hungary» від 14 травня 2013 року, скарга № 66529/11). Таким чином, належні позивачу майнові права підлягають захисту нарівні із правом власності на майно. Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, законодавство не містить окремого виду договору, як споживчий. Договір будь-якого виду може бути споживчим, якщо він відповідає критеріям, передбаченим законом. Згідно правовій позиції Верховного суду України, викладеній в Узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів від 01.02.2013р. незалежно від виду укладених громадянами договорів на придбання нерухомості в споруджуваних будинках, їх зміст - це угода про послугу та виконання робіт з будівництва житла. Тому, враховуючи, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, Верховний суд вважає що до відносин з придбання громадянами житла в забудовника застосовуються положення ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначена правова позиція неодноразово викладалась Верховним судом, зокрема, в постанові від 07.10.2020р. у справі № 755/3509/18. Укладений договір купівлі-продажу відповідає ознакам споживчого договору, оскільки його предметом є набуття у власність товару (квартири), що використовується позивачем для власних потреб. Тож позивач є споживачем продукції, результатів будівельної діяльності відповідача - об`єкту житлового будівництва, одиниці нерухомості, передачею якої забезпечувалось виконання зобов`язань згідно укладеного договору. До цих відносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів». Згідно ст.ст. 540-551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Обов`язок відповідача виконується шляхом передачі квартири за актом прийому-передачі. Проте через незакінчення будівництва та не введення будинку в експлуатацію позивач позбавлений можливості здійснити належне йому майнове права шляхом передачі квартири та набуття права власності на неї (п. 1.3, 2.5 договору). Отже, у зв`язку з простроченням виконання обов`язку відповідача передати за актом прийому-передачі квартири, у відповідача виник обов`язок зі сплати пені згідно ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», Судом не встановлено обставин, за які продавець не відповідає, і які обґрунтовували б невиконання продавцем своїх зобов`язань. Позивачем проведений розрахунок пені за період з 01 березня 2020р. по 28 лютого 2021р. за 365 календарних дні в розмірі 4 150 488,00 грн. Встановлені в даній справі обставини, дозволяють зробити висновок, що: в договорі купівлі-продажу майнових прав № 215/9 від 05 вересня 2016р. відбулося обмеження договірної відповідальності (зменшення розміру пені із трьох відсотків до 0,1%) без врахування імперативної заборони передбаченої частиною третьою статті 614 ЦК України; до правовідносин сторін слід застосовувати розмір пені передбачений в частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України). Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі плати за користування предметом оренди, зокрема за лютий-березень 2015 року в розмірі 41 тис. 920 грн, з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання договору оренди за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 153 тис. 008 грн (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 41 тис. 920 грн за 365 днів прострочення). Отже, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим зменшити розмір пені до 40 тис. грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зроблено висновок, що: «відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. За таких обставин висновки апеляційного суду у справі, яка розглядається, щодо визначення суми пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у гривні, є правильними. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц». Проте суд вважає, що стягнення пені у розмірі, який більше ніж у десять разів перевищує суму договору (розмір збитків), не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а тому суд вважає за необхідне зменшити розмір пені до 189 520,00 грн., що становить половину вартості майнових прав на квартиру за договором. Отже, вимоги позивача підверджуються зібраними по справі доказами, а тому підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня за прострочення виконання договору в розмірі 189 520, 00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1 895,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial