Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 12.01.2021 [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] з наступними вимогами: стягнути зі [PERSON] на її користь суму боргу за договором позики від 16.08.2017 у розмірі 225 401,60 грн, що еквівалентно за курсом НБУ 7995,80 доларам США, яка складається із суми позики, пені, 3% річних, та судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 18 000 грн, що еквівалентно 700,66 доларів США (за курсом на день передачі грошових коштів 1 долар США = 25,69 грн) та зобов`язалася повернути позику у строк до 31.07.2018 частинами, згідно графіку, сплачуючи 1500,00 грн щомісячно. Пунктом 4 договору передбачено, що повернення суми позики здійснюється з урахуванням валютного застереження, а рівно індексу інфляції, який передує дню повернення, згідно даним органів статистики. На підтвердження отримання грошових коштів, [PERSON] склала розписку, якою підтвердила факт отримання грошових коштів у сумі 18 000,00 грн. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, жодного разу суму позики за графіком не сплатила, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. З метою досудового врегулювання спору, на адресу відповідача 16.12.2020 була направлена претензія з вимогою сплатити суму боргу, однак [PERSON] суму боргу не повернула, будь-яких заперечень чи відповіді не надіслала. Умовами договору передбачено сплату пені за несвоєчасне повернення позики позичальнику у розмірі 1% за кожен день прострочення згідно статті 625 Цивільного кодексу України. Згідно розрахунку, сума пені склала 7 225,00 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 31.12.2020, становить 203 672 грн 75 к. Окрім того, позивач вважає, що з відповідача належить стягнути 3% річних від простроченої суми у відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Згідно розрахунку, сума процентів склала 70,14 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 31.12.2020, становить 1 977 грн 25 к. 04.02.2021 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Столярова М.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки зобов`язання за договором позики від 16.08.2017 виконано відповідачем у повному обсязі. Так, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПТ "Ломбард "Любий друже" Даниленко і компанія", засновником якого є [PERSON] . У зв`язку з хворобою сестри та потребою у грошових коштах, вона звернулася до [PERSON] і 16.08.2017 було укладено договір позики на суму 18 000,00 грн. На момент укладення договору, була домовленість, що щомісячні платежі, передбачені договором, позивачем будуть відраховуватися із заробітної плати. Тобто, [PERSON] щомісячно недоотримувала 1 500 грн заробітної плати. Будь-яких претензій, після закінчення строку на повернення коштів протягом 2,5 років, не надходило. З січня 2021 вона не працює у ПТ "Ломбард "Любий друже" і при звільнення жодних нагадувань щодо необхідності сплати боргу не було. Щодо вимог про стягнення пені, представник відповідача вважав їх такими, що не підлягають задоволенню внаслідок спливу строку спеціальної позовної давності. Окрім того, умови договору в частині визначення розміру пені суперечать Закону України "Про споживче кредитування", є несправедливими. 25.02.2021 від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що позивач не погоджується з викладеним у відзиві. Договір позики було укладено між фізичними особами, ПТ "Ломбард "Любий друже", Даниленко і компанія" не є стороною договору, тому, підстав для відрахування коштів із заробітної плати [PERSON] у Ломбарду не було. Сама [PERSON] із відповідними заявами до Ломбарду не зверталася, будь-яких відрахувань з її заробітної плати не проводилося, що підтверджується відповідними довідками. Надані відповідачем виписки по рахунку жодним чином не підтверджують погашення боргу за договором позики. Будь-яких сум на карткові рахунки [PERSON] від [PERSON] не надходило. Просить врахувати, що оригінал розписки про отримання коштів знаходиться у позивача, хоча, у разі виконання боргового зобов`язання з відповідною відміткою про повернення суми боргу, він має бути повернутий боржнику. Вважає безпідставним твердження про невідповідність умов договору вимогам Закону України "Про споживче кредитування". Заперечувала проти застосування позовної давності до вимог про стягнення сум, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 18.01.2021 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у заявах по суті справи. Відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Пояснила, що працювала у Ломбарді, [PERSON] була її безпосереднім керівником. У 2017 році захворіла сестра і вона звернулася до керівництва за наданням матеріальної допомоги. Не заперечувала, що між нею та [PERSON] було укладено договір позики і вона отримала 18 000,00 грн, про що склала розписку. Однак, борг погашено у повному обсязі шляхом щомісячного недонарахування їй заробітної плати у розмірі 1500, 00 грн. Вказала, що викладені у відзиві обставини щодо перерахування коштів на погашення боргу на картковий рахунок [PERSON] і здійснення таких перерахувань на загальну суму 22 022,00 грн не відповідають дійсності. Просила врахувати, що отримувала заробітну плату двома сумами, які надходили на два різні карткові рахунки, недонараховували саме неофіційну заробітну плату. Представник відповідача адвокат Столяров М.В. просив відмовити у задоволенні позову. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підставі відомостей, повідомлених сторонами під час судового розгляду у поясненнях, а також відомостей, що містяться у письмових доказах, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, 16.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у письмовій формі. Факт укладення договору позики, на умовах, викладених у договорі, відповідач [PERSON] визнала, не заперечувала проти того, що отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 1800 грн, що еквівалентно, станом на день передачі 700,66 доларам США, та зобов`язалася повернути грошові кошти до 31.07.2018 за графіком: серпень 2017 - 1500,00 грн, вересень 2017 - 1500,00 грн, жовтень 2017 - 1500 грн, листопад 2017 - 1500 грн, грудень 2017 - 1500 грн, січень 2018 - 1500 грн, лютий 2018 - 1500 грн, березень 2018 - 1500 грн, квітень 2018 - 1500 грн, травень 2018 - 1500 грн, червень 2018 - 1500 грн, липень 2018 - 1500 грн. Про отримання грошових коштів склала розписку. Відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 16.12.2020 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію від 14.12.2020 з вимогою про повернення суми боргу у розмірі 700,66 доларів США, пені у розмірі одного відсотка за кожний день прострочення у розмірі 7 225,00 доларів США та 3% річних у розмірі 68,99 доларів США за договором позики від 16.08.2017 укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 18). Щодо позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу слід зазначити таке. Відповідно до статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положеннями статей 1049, 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 Цивільного кодексу України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що відповідач, яка за договором позики отримала 18 000,00 грн, що на день передачі коштів еквівалентно 700,66 доларам США, не виконала зобов`язань щодо їх повернення. Твердження відповідача про те, що борг погашено у повному обсязі шляхом щомісячного недонарахування їй заробітної плати у розмірі 1500, 00 грн [PERSON] не доведено. Не доведено відповідачем і інших обставин, викладених в відзиві та в судовому засіданні, як то: виплати позики шляхом списання суми коштів частинами через іншу картку, а не через картку виплати заробітної плати, надана відповідачем роздруківка з онлайн чату з представником банку не містять конкретних відомостей щодо правовідносин, які виникли між сторонами у зв`язку з укладанням договору позики, тому є неналежними доказами та до уваги судом не беруться. Згідно листа директора ПТ "Ломбард "Любий друже" Даниленко і компанія" Агапової О. вих. №27 від 19.02.2021 та довідки про нарахування заробітної плати експерту-оцінювачу/секретарю [PERSON] , жодних відрахувань із заробітної плати [PERSON] за період з 01.08.2017 по 31.08.2018 не проводилося. (а. с. 113, 114). Згідно наказу в.о. директора ПТ "Ломбард "Любий друже" Даниленко і компанія" №142-к/тр від 26.10.2020, [PERSON] звільнено за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових цінностей, які дають підстави для втрати довіри (п. 2 ст. 41 КЗпП України). (а. с. 116) Відповідно до частини другої статті 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На день подання позову - 12.01.2021, офіційний курс гривні до долару США був встановлений у розмірі 2819,00 грн за 100 доларів США. За таких обстави, оскільки сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягала сплаті у гривні, на підставі частини другої статті 533 Цивільного кодексу України має визначатися за офіційним курсом долару США. Враховуючи визначену в договорі еквівалентність позики 700,66 доларам США, станом на 12.01.2021, сума заборгованості склала 19 751,60 грн (700,66 доларів США х 28,19). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки розмір боргу підтверджується договором позики, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, сторонами не надано суду доказів, які б свідчили про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики у розмірі 19 751,60 грн, що еквівалентно станом на день звернення до суду 700, 66 доларам США, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних слід зазначити таке. Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Від такої правової позиції не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. У частині другій статті 625 Цивільного кодексу України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Сума основного боргу за договором становить 19 751,60 грн. Кінцевим терміном повернення позики є 31.07.2018. Період за який позивач просить стягнути 3% річних становить з 01.09.2017 по 31.12.2020. Виходячи з розрахунку відсотків, наданих позивачем, правильність якого перевірена судом, 3% річних за період з 01.09.2017 по 31.12.2020 становить - 1 977,25 грн, що також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог про стягнення пені слід зазначити таке. Відповідно до п. 5 Договору позики, укладеного між сторонами, за несвоєчасне повернення суми позики, позитчальник сплачує пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 Цивільного кодексу України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 Цивільного кодексу України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Такий правовий висновок викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18). Відповідачем у відзиві заявлено про застосування спеціальної позовної давності. Враховуючи, що до вимог про стягнення пені підлягає застосуванню позовна давність строком в один рік, то вони підлягають задоволенню в межах нарахування за період з 12.01.2020 по 31.12.2020 (в межах позовних вимог), відповідно до розрахунку наданого позивачем до позовної заяви та перевіреного судом за договором позики від 16.08.2017 розмір пені за вказаний період складає 70 117,55 грн. Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Аналогічні правові висновки виклав Верховний Суд України в своїх постановах, зокрема, від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14 та від 04.11.2015 у справі № 6-1120цс15, в яких зазначив, що згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вказані правові висновки були підтверджені, зокрема, постановами Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 справа № 703/1181/16-ц, 20.03.2019 справа № 761/26293/16-ц та постановами Верховного суду від 15.07.2020 справа № 185/1265/17, 04.06.2020 справа № 369/5393/15, 05.02.2020 справа № 727/8501/15-ц, 25.11.2019 справа №727/6738/16-ц. Враховуючи вищевказані норми чинного законодавства та правові висновки, вирішуючи питання про стягнення пені, суд вважає, що розмір пені, який підлягає стягненню з [PERSON] за порушення зобов`язання з повернення позики, на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України підлягає зменшенню до 19 751,60 грн. На думку суду, саме такий розмір є справедливим, розумним та співмірним, виходячи з встановлених фактичних обставин та зважаючи на те, що нарахована сума пені в межах строку позовної давності складає 70 117,55 грн, що значно перевищує розмір основної суми боргу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). VІ. Судові витрати. Згідно зі статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 414,82 грн.

Outcome: partial