Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк") звернулося в Шаргородський районний суд Вінницької області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гіфа - Агро" м. Шаргород Вінницької області, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ "Дельта Банк". Ухвалою суду від 31.07.2015 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено [PERSON] - дружину іпотекодавця [PERSON] Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №113192288000 від 21.03.2008 року в розмірі 1952811,63 грн. звернути стягнення на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 171,4 м кв., житловою площею 111,2 м кв., який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання права власності на вказаний предмет іпотеки та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору №113192288000 від 21.03.2008 року ТОВ "Гіфа - Агро" отримало у Акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк" кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в національній валюті, у сумі ліміту кредитної лінії, що складає 1000000,00 гривень в порядку і на умовах визначених договором. 08.12.2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, право вимоги за кредитним договором №113192288000 від 21.03.2008 року між ТОВ "Гіфа - Агро" та ПАТ "УкрСиббанк" перейшло до ПАТ "Дельта Банк". В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №113192288000 від 21.03.2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" та [PERSON] 16.05.2008 року уклали договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] надав в іпотеку належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 171,4 м кв., житловою площею 111,2 м кв., який розташований за адресою: [ADDRESS], з ціною предмету іпотеки 339500 гривень. За умовами кредитного договору №113192288000 від 21.03.2008 року кредит мав погашатись щомісяця. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісії, штрафних санкцій, а також інших витрат. ТОВ "Гіфа - Агро" зобов'язань взятих на себе договором не виконує, внаслідок чого станом на 18.05.2015 року виникла заборгованість в розмірі 1952811,63 грн. Оскільки ТОВ "Гіфа - Агро" зобов'язання за кредитним договором не виконує, позивач звернувся в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. В судовому засіданні представник позивача Каленяк Е.А., який діє на підставі довіреності від 20.08.2015 року (а.с.104) позовні вимоги підтримав, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Просив суд винести рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №113192288000 від 21.03.2008 року в розмірі 1952811,63 грн. звернути стягнення на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 171,4 м кв., житловою площею 111,2 м кв., який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання права власності на вказаний предмет іпотеки та стягнути з відповідача судові витрати на користь держави. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 18.09.2015 року (а.с.79) в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні у зв'язку з пропуском позивачем строків звернення до суду, посилаючись на ст.ст. 257, 258, 261 та 267 ЦК України, про що подав письмову заяву (а.с.73 - 78). Суду пояснив, що в кредитному договорі №113192288000 від 21.03.2008 року у зобов'язаннях, поряд з установленням строку дії договору (19.03.2010 року) було встановлено і строки виконання окремих зобов'язань - внесення щомісячних платежів, що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Отже, строк позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів, яке визначено періодичними щомісячними платежами, необхідно обраховувати з моменту настання строку погашення чергового платежу. Крім того, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 31.05.2011 р. було стягнуто з Позичальника - ТОВ "Гіфа-агро" на користь ПАТ "УкрСиббанк" загальну суму заборгованості на час винесення судового рішення - 939 688 грн. 43 коп. Але, з часу порушення позичальником умов кредитного договору, визначеного вказаною постановою суду, а саме з 20.12.2008 року ПАТ "УкрСиббанк" не зверталося з позовом в межах строку позовної давності до іпотекодавця [PERSON] за іпотечним договором від 16.05.2008 року. ПАТ "Дельта Банк", яке з 08.12.2011 року згідно договору купівлі-продажу набуло право вимоги по кредитному договору, також не зверталося в межах строку позовної давності до іпотекодавця [PERSON] за іпотечним договором від 16.05.2008 року, тоді як, відповідно до вимог цивільного законодавства, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Лише через шість років та шість місяців, з порушенням строку позовної давності ПАТ "Дельта Банк", нарахувавши додатково ще 1 013 123 грн. 20 коп. різних штрафних санкцій, звернулося до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки, що належить не позичальнику, а третій особі, відмінній від боржника. Отже, ПАТ "Дельта Банк" звернулося в суд з позовом до іпотекодавця [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки з порушенням строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] - адвокат Філатов А.В. просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за позивачем на житловий будинок іпотекодавця не передбачено ЗУ "Про іпотеку". Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ "Гіфа - Агро" повторно у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.65,70,114), про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. За таких обставин суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника ТОВ "Гіфа - Агро", що відповідає положенням ч.3 ст.36 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ТОВ "Гіфа - Агро" укладено кредитний договір №113192288000 на отримання кредиту у формі поновлюваної кредитної лінії в національній валюті, у сумі ліміту кредитної лінії, що дорівнює 1000000,00 гривень в порядку і на умовах, визначених договором (а.с.8 - 19). Згідно з п. 1.1. кредитного договору - Банк зобов'язується надати Позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в національній валюті України в сумі ліміту кредитної лінії, що дорівнює 1000000 (один мільйон) гривень в порядку і на умовах, визначених цим Договором, з повним погашенням кредитної лінії до 20.03.2009 року (а.с.8). Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, комісій, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, штрафні санкції зазначені у розділі 1 договору. Кредит надано шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника №26001171624001 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів, комісій, штрафних санкцій в зазначені даним договором строки (п.п. 1.5,1.6 Договору). 11.07.2010 року загальними зборами акціонерів АТ "УкрСиббанк" було затверджено та зареєстровано зміни до установчих документів, згідно з якими Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", яке виступає правонаступником по всіх правах і обов'язках Акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк". На виконання умов договору позивач надав ТОВ "Гіфа - Агро" кредит в розмірі та у строки, встановлені кредитним договором. Водночас, позичальник ТОВ "Гіфа - Агро" зобов'язання за кредитним договором не виконував і не виконує. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 31.05.2011 року, яка набрала законної сили, стягнуто з ТОВ " Гіфа - Агро" на користь ПАТ "УкрСиббанк" 724081,80 грн. - основного боргу, 196888,66 грн. - нарахованих процентів, 5000 грн. - неустойки, 13717, 97 грн. - пені. На виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 31.05.2011 року господарським судом Вінницької області 29.06.2011 року видано наказ на стягнення з ТОВ "Гіфа - Агро" встановленої судом кредитної заборгованості (а.с.162). 06.01.2012 року державним виконавцем ВДВС Шаргородського РУЮ Вінницької області відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Вінницької області від 29.06.2011 року про стягнення з ТОВ "Гіфа - Агро" на користь ПАТ "УкрСиббанк" кредитної заборгованості в розмірі 949091,93 грн. (а.с.152). Судове рішення не виконано, стягнення не проводилося взагалі. Постановою головного державного виконавця ВДВС Шаргородського РУЮ Заграй Н.М. від 29.12.2014 року повернуто виконавчий документ стягувачеві. Підстава повернення, зазначена у постанові, - майно боржника не розшукано протягом року (а.с.153). Таким чином, позивач виконав взяті на себе зобов'язання, тобто надав кредит в розмірі та у строки, встановлені кредитним договором, водночас ТОВ "Гіфа - Агро" зобов'язання за кредитним договором не виконує і станом на 18.05.2015 року має заборгованість за кредитним договором №113192288000 від 21.03.2008 року, яка складає 1952811,63 грн., із яких сума заборгованості за кредитом - 724081,80 грн.; 1057423,65 грн. - проценти за кредитом; 58891,99 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 81155,32 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків; три проценти річних від суми простроченого кредиту - 11042,25 грн. Факт невиконання зобов'язань за кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості за договором №113192288000 від 21.03.2008 року (а.с.26). З 20 грудня 2008 року і до розгляду даної справи позичальник ТОВ "Гіфа Агро" жодних коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №113192288000 від 21.03.2008 року ПАТ "УкрСиббанк", а в подальшому ПАТ "Дельта Банк" не сплатив. Вказану обставину не заперечували в судовому засіданні сторони даного цивільно - правового спору. 08.12.2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, право вимоги за кредитним договором №113192288000 від 21.03.2008 року між ТОВ "Гіфа - Агро" та ПАТ "УкрСиббанк" перейшло до ПАТ "Дельта Банк". 21.03.2012 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" складено та підписано акт приймання - передачі документації за договором купівлі - продажу прав вимоги від 08.12.2011 року. Зокрема, за даним актом передано і кредитний договір №113192288000 від 21.03.2008 року (а.с.139). Вказані обставини встановлені ухвалою господарського суду Вінницької області від 20.08.2013 року (а.с.150 - 153), яка набрала законної сили, і, відповідно до ст. 61 ч.3 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, так як у ній беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини, і з часу винесення вказаного судового рішення обставини не змінилися, борг за кредитним договором не погашався взагалі, що не заперечували в судовому засіданні сторони. Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором №113192288000 від 21.03.2008 року виступає іпотека будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 16 травня 2008 року між ПАТ "УкрСиббанк" (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Цимбалюком І.М., зареєстрований в нотаріальному реєстрі за № 746. Строк дії договору - до повного виконання зобов'язань за договором, що обумовлює основне зобов'язання (п.6.1.Договору) (а.с.20 - 23). За умовами іпотечного договору [PERSON] виступив майновим поручителем позичальника ТОВ "Гіфа - Агро". В забезпечення виконання ТОВ "Гіфа - Агро" своїх зобов'язань за кредитним договором, [PERSON], згідно з пунктом 1.1. іпотечного договору, передав в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Даним будинком відповідач [PERSON] володіє на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Шаргородської міської ради 28.03.2008 року, зареєстрованого КП "Могилів - Подільське МБТІ" 28.03.2008 року за №1413 та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 226937123 (а.с.20). Земельна ділянка площею 0,08 га, на якій розташований предмет іпотеки, не є власністю іпотекодавця, а знаходиться у його користуванні, що підтверджується довідкою Шаргородської міської ради Вінницької області №418 від 14.05.2008 року (а.с.20). Сторони домовились, що після отримання іпотекодавцем Державного акту на право приватної власності на землю останній зобов'язується передати зазначену земельну ділянку в іпотеку (п.6.8 Іпотечного договору) (а.с.22). Вказану вимогу договору щодо оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,08 га, на якій розташований предмет іпотеки, [PERSON] не виконав, відповідно, договір щодо доповнення предмета іпотеки земельною ділянкою сторонами не укладався. До матеріалів позовної заяви додано лист - вимогу від 06.05.2015 року № 31.4 - 08 /1768/15, яким позивач повідомив відповідача [PERSON] про існуючу заборгованість за кредитом та вимагав в тридцятиденний строк з дня отримання цього листа - вимоги повернути суму кредиту в повному обсязі, а також проценти, комісію та штрафні санкції, нараховані на день повернення кредиту. Цим же листом - вимогою позивач повідомляв відповідача про те, що у разі невиконання зобов'язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги він має намір розпочати процедуру звернення стягнення на передане ним в іпотеку нерухоме майно (а.с.30). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував факт отримання [PERSON] листа - вимоги Банку. У підтвердження отримання [PERSON] листа - вимоги Банку представник позивача Каленяк Е.А. посилався на копії реєстру поштових відправлень № 09.06.2015/01 від 09.06.2015 року та поштові квитанції від 09.06.2015 року (а.с.32 - 34). Судом не можуть бути прийняті вказані документи як підтвердження отримання [PERSON] листа - вимоги Банку, оскільки вони підтверджують лише факт його відправки позивачем, але не свідчать про факт отримання або вручення вимоги відповідачеві, як того вимагає ст. 35 ЗУ "Про іпотеку" і п. 6.5 Іпотечного договору (а.с.22). Разом з тим, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 37 Постанови від 30 березня 2012 року №5 " Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин," невиконання вимог частини першої статті 35 ЗУ " Про іпотеку" про надіслання іпотекодавця та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь - який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що регулюються Цивільним кодексом України, Законом України "Про іпотеку" і виникають із кредитного договору, забезпеченого іпотекою. Так, згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами ( ч.1 ст.629 ЦК України). Частиною1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За частиною 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою, в силу якої за ст. 572 ЦК України - кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) ( ч.1 ст.530 ЦК України). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, сторони кредитного договору №113192288000 від 21.03.2008 року встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню згідно додаткової угоди від 20.03.2009 року, до 19.03.2010 року (а.с. 17). Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями (а.с.16). Пунктом 1.2.2 кредитного договору №113192288000 від 21.03.2008 року передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені наступним графіком погашення кредиту: - 19.12.2008 року - 250000,00 грн.; -20.01.2009 року - 250000,00 грн.; -20.02.2009 року - 250000,00 грн.; - 20.03.2009 року - повне погашення кредитної лінії, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього Договору на підставі будь - якого з пунктів 2.3, 5.3, 5.5,5.6, 5.9,5.10, 5.11, 7.4 Договору. У вказаному графіку зазначається, що остання дата погашення - 19.03.2010 року (з урахуванням додаткової угоди) (а.с.16). 20.03.2009 року між сторонами була укладена додаткова угода №1, якою внесено зміни до кредитного договору, а саме змінено кінцевий термін повернення кредиту в повному обсязі до 19.03.2010 року та встановлено новий графік повернення кредитних коштів з процентною ставкою за користування кредитними коштами - 13,9 процентів річних (а.с.17). 31.03.2009 року між сторонами була укладена ще одна додаткова угода до кредитного договору, згідно якої встановлено термін сплати процентів з 01 по 24 число (включно) кожного місяця наступного за тим, за яким були нараховані проценти. При цьому, остаточне погашення процентів повинно бути здійснено не пізніше дати остаточного повного повернення кредиту. 31.05.2011 року постановою Рівненського апеляційного господарського суду по справі № 13/21/2011/5003 було стягнуто з позичальника ТОВ "Гіфа - Агро" на користь ПАТ "УкрСиббанк" загальну суму заборгованості 939 688 грн. 43 коп. Вказаною вище постановою Рівненського апеляційного господарського суду, з наданих ПАТ "УкрСиббанк" розрахунків було встановлено, що пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором № 113192288000 почала нараховуватись з 20.12.2008 року згідно п.7.1. договору (а.с.144 - 150). Постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 31.05.2011 року по справі № 13/21/2011/5003 набрала законної сили, нею встановлено факт невиконання позичальником ТОВ "Гіфа - Агро" умов кредитного договору № 113192288000 в частині строку погашення наступного платежу, а саме - з 20.12.2008 року. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно з ч.3 ст.254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. За правилами ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно зі ст.3 ЗУ "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Така ж норма закріплена в ч.1 ст. 17 ЗУ "Про іпотеку", згідно якої іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. За правилами ст.ст. 7 та 33 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Пунктом 4.1.1 Іпотечного договору від 16.05.2008 року сторони встановили, що іпотекодержатель має право стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь - якого зобов'язання за цим договором або будь - якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором (а.с.22). Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Заперечуючи проти позову, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строків звернення до суду. Представник позивача ПАТ "Дельта Банк" Каленяк Е.А. запевняв суд, що строки звернення до суду не пропущені у зв'язку з тим, що на примусовому виконанні ВДВС Шаргородського РУЮ знаходився судовий наказ господарського суду Вінницької області про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ТОВ " Гіфа - Агро". Виконавчий документ повернуто банку 29.12.2014 року без виконання, і саме з цього часу, на його думку, має вираховуватися строк звернення до суду з даним позовом. Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача [PERSON], є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України) і спеціальну, яка встановлена законом для окремих видів вимог. Зокрема, за приписами ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Стаття 261 ЦК України пов'язує початок перебігу позовної давності не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Згідно з умовами кредитного договору № 113192288000 від 21.03.2008 року (пунктом 1.2.2) позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом на позичковий рахунок щомісяця, а також в період з 01 по 24 число кожного місяця сплачувати проценти за користування кредитом, комісії та штрафні санкції. Відповідно до постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 31.05.2011 року та розрахунку заборгованості за договором кредиту № 113192288000 від 18.05.2015 року жодних платежів в рахунок погашення заборгованості з 20 грудня 2008 року від позичальника не надходило (а.с.26,147). Строк дії договору закінчився 19.10.2010 року (а.с.17). Вказані обставини не заперечувалися в судовому засіданні сторонами даного цивільно - правового спору. Разом з тим, банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 08 липня 2015 року (а.с.1). Що стосується строку дії іпотечного договору від 16.05.2008 року, визначеного сторонами в п.6.1 договору - до повного виконання зобов'язань за договором, що обумовлює основне зобов'язання, то суд констатує наступне. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 251 та ч.2 ст. 252 ЦК України). При цьому сама по собі умова договору іпотеки про дію іпотеки до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не може розглядатися як встановлення строку дії іпотеки, так як це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Як уже зазначалося вище, термін повернення заборгованості за договором кредиту, сплинув 19 березня 2010 року, цей же термін зазначено і в договорі іпотеки, тому саме 19 березня 2010 року слід розглядати як строк дії іпотечного договору. Крім того, умовами договору та графіком погашення кредиту встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Оскільки переривання позовної давності у даному випадку не було, зважаючи на заяву представника іпотекодавця про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в задоволенні позову банку слід відмовити з цих підстав. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2014 року № 6 - 169 цс 14; від 01 липня 2015 року № 6 - 331 цс 15, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України, є обов'язковою для судів. Такі ж висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2013 року, від 04 грудня 2013 року, від 25 грудня 2013 року, від 22 січня 2014 року, від 25 червня 2014 року, від 09 жовтня 2014 року, від 15 жовтня 2014 року та від 29 жовтня 2014 року. Ствердження представника позивача ПАТ "Дельта Банк" Каленяка Е.А. про те, що строки звернення до суду не пропущені у зв'язку з тим, що на примусовому виконанні ВДВС Шаргородського РУЮ знаходився судовий наказ господарського суду Вінницької області про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ТОВ " Гіфа - Агро", а виконавчий документ повернуто банку 29.12.2014 року без виконання, і саме з цього часу має вираховуватися строк звернення до суду з даним позовом є помилковими. Наявність рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконується, не може бути перешкодою для звернення стягнення на майно, передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2013 року № 6 - 73 цс 13, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України, є обов'язковою для судів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] - адвокат Філатов А.В. просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за позивачем на житловий будинок іпотекодавця не передбачений ЗУ "Про іпотеку". Суд вважає цю думку помилковою виходячи з наступного. Договором іпотеки від 16.05.2008 року передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки одним із перерахованих в цьому договорі способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань (п.п.4,5 договору) (а.с.22). Відповідно до ч.1 ст.37 ЗУ "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателю на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Разом з тим ч.3 ст.33 ЗУ "Про іпотеку" передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання. При цьому правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок основного зобов'язання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (або застереження в іпотечному договорі). Наведеними вище нормами законодавства не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК України має право вимагати застосування його судом, інакше надання можливості врегулювати питання у позасудовому порядку, але позбавлення цього права в судовому порядку за рішенням суду суперечило б статтям 55, 124 Конституції України. Згідно зі статтею 526 ЦУК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 ЗУ "Про іпотеку", не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 грудня 2013 року № 6 - 124 цс 13, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України, є обов'язковою для судів. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed