Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] (відповідач 1), виконавчого комітету Хмільницької міської ради (відповідач 2), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про визнання недійсною приватизації, визнання незаконним рішення, скасування свідоцтва про право власності на квартиру. Позов мотивований тим, що 1982 року [PERSON] та її син отримали від швейної фабрики 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. В 1987 році батьки позивача приїхали в м. Хмільник, а відповідач надала їм житло у вказаній квартирі, куди вони за згодою останньої були вселені та прописані, як члени сім'ї. Рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області №311 від 23.11.2000 року [PERSON] надано дозвіл на приватизацію квартири [ADDRESS]. Приватизація квартири оформлена свідоцтвом про право власності на житло №3132 від 12.12.2000 року. Позивач зазначає, що приватизація квартири є недійсною, оскільки [PERSON] здійснила її без письмової згоди її матері [PERSON], яка разом з нею проживала та була зареєстрована у вказаній квартирі, несла витрати по її утриманню та благоустрою. Також позивач зазначає, що такі дії відповідача 1 порушують її права, оскільки на момент приватизації квартири [PERSON] була неповнолітньою, а згоди її законного представника - матері не було отримано. Позивач не могла захистити свої права, оскільки була неповнолітньою, а тому в силу ч. 4 ст. 261 ЦК України не пропустила строк позовної давності. За таких підстав позивач вважає, що приватизація квартири відповідачем 1 відбулась із порушенням її прав, а тому просить визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS] та незаконним рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області №311 від 23.11.2000 року в частині надання дозволу [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] та свідоцтво №3132 від 12.12.2000 року про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позов, з наведених у позовній заяві підстав, просила суд задовольнити позовні вимоги. Також зазначила, що відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17.12.2014 року [PERSON] відмовлено в задоволенні позову про виселення [PERSON], [PERSON] з вищевказаної квартири, при цьому судом встановлено обставини, відповідно до яких останні вселились в квартиру та проживали як члени сім'ї [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову та зазначили, що позивач та [PERSON] не мали права на приватизацію вказаної квартири. Також [PERSON] пояснила, що вона прописала та дозволила [PERSON] та її чоловіку проживати у вказаній квартирі до того часу, коли квартира їм знадобиться. Відповідачем надано письмові заперечення проти позову, в яких вказано, що приватизацією квартири відповідач 1 не порушувала права позивача, яка на той час була неповнолітньою, а письмова згода на приватизацію квартири надається тільки повнолітніми особами. Також, на думку відповідача, [PERSON] та [PERSON] не набули статусу членів сім'ї наймача, а є особами, які тимчасово вселились в житлове приміщення відповідача 1. Спільного господарства з ними відповідач 1 не вела. Враховуючи викладене, відповідач та її представник вважають, що приватизація проведена без будь-яких порушень, а тому просили відмовити в задоволенні позову. Представник Хмільницької міської ради у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказав, що оскаржуване рішення прийнято на підставі звернення відповідача 1 оформленого заявою, та доданого до заяви розрахунку і довідки про склад сім'ї. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримала позов та вказала, що у 1987 році [PERSON] запропонувала їй разом з чоловіком поселитися та прописатися у квартирі [ADDRESS], оскільки вона стоїть у черзі на нову квартиру, а отримати її не може, тому що вже має одну квартиру. Вона та її чоловік погодились на пропозицію [PERSON] та переїхали до вказаної квартири, де прописались як члени сім'ї. У свою чергу, [PERSON] отримала від швейної фабрики нову квартиру та дозволила [PERSON] проживати в квартирі [ADDRESS], де остання залишилась проживати разом із чоловіком. Також [PERSON] зазначила, що витрати по утриманню вказаної квартири, а також по проведенню до неї комунікацій вона сплачувала особисто. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представників відповідачів 1 та 2, третьої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. З пояснень представників сторін та відповідно до листа виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 13.12.2011 року № 02-12/1782 (а.с. 4) встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] в 1982 році отримали від швейної фабрики 2-о кімнатну квартиру [ADDRESS]. В 1987 році в цю квартиру була прописана сестра [PERSON] - [PERSON] з чоловіком. В липні 1988 року швейна фабрика виділила [PERSON] на сім'ю в складі 3 осіб, двокімнатну квартиру [ADDRESS]. В 2000 році [PERSON] одна приватизувала квартиру [ADDRESS], а в січні 2003 квартиру [ADDRESS]. Відомості щодо реєстрації в квартирі [ADDRESS] [PERSON] в 1987 року, а [PERSON] в 1999 року підтверджено відмітками про реєстрацію в їх паспортах (а.с. 12, 13), а також довідками КП Хмільницький ЖЕК № 1843 від 01.12.2011 року, № 472 від 10.04.2012 року (а.с. 15,16) та особовим рахунком [NUMBER] (а. с. 17). З заявою від 10.11.2000 року [PERSON] звернулась до міського голови про приватизацію квартири [ADDRESS] (а.с. 83). До заяви додано розрахунок площі квартири, що безоплатно приватизується (а.с. 84) та довідку про склад сім'ї, в яких проведено розрахунок та вказано, що заявник проживає сама (а.с. 85). Рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради №311 від 23 листопада 2000 року [PERSON] надано дозвіл на приватизацію зазначеної квартири (а.с. 8-9). Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № 3132 від 12 грудня 2000 року квартира по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а. с. 10). Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Таку правову позицію висловлено Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12. Як встановлено судом з досліджених доказів, наймачем квартири [ADDRESS] була [PERSON] В 1987 році до вказаної квартири за згодою [PERSON] була прописана [PERSON] разом з чоловіком, а в 1999 році [PERSON] Певний час вказані особи проживали спільно, отже в розумінні ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" набули статусу членів сім'ї наймача. Вказана обставина встановлена також судовим рішенням Апеляційного суду Вінницької області у цивільній справі № 2-1297/11 від 17.12.2014 року за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - органу опіки та піклування Хмільницької міської ради Вінницької області про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла, яким відмовлено в задоволенні позову. Зокрема судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] вселилися в квартиру [ADDRESS] в установленому законом порядку як члени сім'ї [PERSON] та набули прав і обов'язків, передбачених ст. 156 ЖК України. Зазначене судове рішення набуло законної сили і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлені ним обставини не доказуються при розгляді даної справи. Відповідно до ст. 65-1 Житлового кодексу Української РСР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (надалі - Закон), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир, де мешкають два і більше наймачів на користь громадян України. Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону, квартири передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем, або за якими зберігається право на житло. Частиною 5 ст. 5 Закону визначено, що кожен громадянин України має право приватизувати займане ним житло один раз. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону, передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі. Відповідно до п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 15 вересня 1992 р. № 56 в редакції наказу № 72 від 5 серпня 1994 року, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно п.п. 20, 21 Положення, що визначають перелік документів і порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В судовому засіданні було встановлено та сторонами не заперечується, що на час приватизації в спірній квартирі були прописані та постійно проживали три особи, з яких дві повнолітні - [PERSON], [PERSON] та малолітня [PERSON] Разом з тим, із заяви [PERSON] про приватизацію та доданих до неї документів, що стали підставою для прийняття відповідачем 2 оскаржуваного рішення, встановлено, що письмової згоди на приватизацію квартири [PERSON], як законний представник малолітньої [PERSON], не надавала, що є порушенням ст. 65-1 Житлового кодексу Української РСР, ст. 5 ч. 2 ст. 8 Закону і відповідно порушує права позивача, яка як член сім'ї була зареєстрована та проживала в даній квартирі. Таким чином, судом встановлено, що приватизація квартири [ADDRESS] була проведена з порушенням вимог вищевказаних норм, відповідно виконкомом Хмільницької міської ради при прийнятті рішення про надання дозволу [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] було порушено вимоги ст. ст. 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", не враховано всі обставини, що мають значення для прийняття рішення, що тягне за собою скасування зазначеного рішення в частині надання дозволу на приватизацію зазначеної квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру. Суд відкидає доводи відповідача 1 про те, що з [PERSON] було укладено письмовий договір найму, який в подальшому було втрачено. Вказані доводи відповідача 1 не підтверджено доказами. Також не доведеними є доводи про те, що [PERSON] та її сім'я постійно не проживали у спірній квартирі. Безпідставними є доводи відповідача 1 про те, що проведеною приватизацію не порушуються права позивача. Так, судом встановлено. що на момент приватизації квартири позивач була неповнолітньою, отже [PERSON] як законний представник мала б надавати згоду на приватизацію квартири, враховуючи те, що вказану згоду відповідачем 1 не було отримано, права позивача є порушені. Враховуючи викладене, наявні підстави для задоволення позову. Згідно з ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню документально підтверджений розмір судових витрат в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved