Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

23.06.2016р. представник позивача звернувся до суду із позовом, покликаючись на те, що між [PERSON] та Кредитною спілкою « Львівська» було укладено договір № 2014-0338 « Ринковий - готівковий». Згідно умов даного договору позивач надав [PERSON] в кредит грошові кошти в розмірі 10 000 грн. зі сплатою 67% річних за користування кредитом терміном до 11 жовтня 2015р.. Для забезпечення виконання договору споживчого кредиту № 2014-0338 від 11.04.2014 р. було укладено договори поруки від 11.04.2014р., відповідно до яких гарантами позичальника у випадку невиконання зобов"язання по своєчасному погашенню кредиту є [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Протягом терміну дії договору відповідач повністю не виконує своїх зобов'язань перед Кредитною спілкою та не повертає кредит. Остання оплата по кредиту здійснювалась 07.02.2015р., а саме за відсотками - 1000, 00 грн.. Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитом та відсотками, станом на 30.06.2016р. у [PERSON] є заборгованість, яка складається з наступного: 1) залишок по тілу кредиту 9400 грн. 68 коп., 2) заборгованість за відсотками 11 524 грн. 63 коп., 3) заборгованість за додатковими відсотками 11 027 грн. 00 коп.. Таким чином загальний розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором становить 31 952, 31 грн. Згідно п.2 ст.652 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. 3 % річних від суми простроченої заборгованості [PERSON] з 10.05.2014р. до 30.06.2016р. становить 604,21 грн.. Крім того, усі кошти, які кредитна спілка надає в кредит, є особистими заощадженнями її членів. З огляду на це члени КС "Львівська" через несвоєчасне погашення кредиту [PERSON] не одержали своїх заощаджень, оскільки суму боргу в розмірі 9400 грн. 68 коп. можна було надати в кредит іншим членам кредитної спілки. Розмір упущеної вигоди членів спілки з 10.05.2014р. до 30.06.2016р.становить 14 285,41 грн. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення з 10.05.2014р. по 30.06.2016р. становить 53 030, 38 грн. з яких: тіло кредиту - 9400,68 грн., відсотки - 11 524,63 грн., додаткові відсотки - 11027, 00 грн., 3% річних - 604,21 грн., упущена вигода - 14 285, 41 грн., втрати від інфляції - 6188, 45 грн.. Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Кредитної спілки « Львівська» заборгованість в розмірі 53 030, 38 грн., а також витрати на оплату судового збору в розмірі 1450, 00 грн.. Представник позивача в судове засідання не з'явився, 27.01.2017р. від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову частково заперечила з мотивів, викладених у письмовій заяві від 28.12.2016р.. Згідно письмових заперечень проти позову вважає позовні вимоги позивача незаконними, оскільки відповідно до поданого розрахунку 67 % повнинно нараховуватися до 12.06.2016р., а нараховано 75 % з 07.02.2016р., що на 257 грн. 56 коп. більше. Згідно поданого нею розрахунку заборгованість за відсотками становить 11267 грн. 07 коп.. В продовження, згідно п.5.3 договору кредиту вимагається сплатити додаткові відсотки за кожний день з розрахунку 0.15 % річних від залишку по кредиту 9400,68 грн., проте згідно ч.2.1 ст.258 ЦК України позовна давність про стягнення неустойки, штрафу застосовується один рік, отже додаткові відсотки повинні становити 5146 грн. 50 коп. (9400,68 грн.*0.15% в день 14.1 грн. за кожен день 365 грн.). 3% річних 282 грн. (9400,68 грн. *3%), індекс інфляції 647 грн.87 коп. (30.06.2015р. по 30.06.2016р.), залишок тіла кредиту 9400 грн. 68 коп.. Таким чином вся сума заборгованості становить 26744 грн. 12 коп.. Повністю заперечує позовну вимогу про стягнення упущеної вигоди, так як договором такий платіж не був передбачений. На даний момент вона працює і має можливість сама сплатити даний борг. Термін погашення кредиту був встановлений до 11.10.2015р., з позовом до суду позивач звернувся через вісім місяців після закінчення такого строку, відтак поручителі вже не несуть солідарної відповідальності за наданий кредит згідно вимог ч.4 ст.559 ЦК України. У зв'язку з наведеним просить суд відмовити у задоволенні позову в розмірі 53030,38 грн. та провести нарахування по кредитному договору відповідно до ст.258 ЦК України терміном позовної давності в один рік. В судовому засіданні 27.02.2017р. представник відповідача [PERSON] підтвердила надані раніше пояснення відповідача і також просить суд задоволити позов частково з урахуванням того, що порука припинилася і поручителі уже не несуть жодної відповідальності за заборгованостями [PERSON]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечують проти задоволення позову з тих же підстав, що й відповідач [PERSON]. Також вважають, що порука за кредитним договором, укладеним із [PERSON], припинилася, а відтак вони уже не несуть солідарної відповідальності з основним відповідачем. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, а також від неї не надходило клопотань про відкладення судового засідання. Заслухавши думку відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представника відповідача [PERSON], проаналізувавши підстави позовної заяви, оглянувши та оцінивши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що за кредитним договором № 2014-0338 від 11.04.2014р., укладеним між Кредитною спілкою "Львівська" та [PERSON], кредитодавець зобов'язувався надати грошові кошти у кредит позичальникові у сумі 10000 грн., а позичальник зобов'язувався повернути наданий їй кредит до 11.10.2015р. та сплатити проценти у розмірі 67 % річних (а.с.5-6). Підпунктом 5 п.3.1.1 укладеного договору передбачена можливість КС "Львівська" збільшити відсоткову ставку за кредитом до 75 % річних, якщо позичальник протермінував сплату по кредиту та відсотках, що зазначена в п.4.3, більше ніж на 30 днів, а також вимагати сплати додаткових відсотків за кожен протермінований день з розрахунку 0.15% річних від залишку по кредиту для покриття завданих втрат. Пунктом 4.3 кредитного договору вказується про погодження сторонами графіку та розмірів погашення кредиту та виплати процентів. [PERSON] своїх зобов'язань за вказаним Кредитним договором в повній мірі не виконала, що частково визнається нею в судовому засіданні. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 11.04.2014р. між відповідачем [PERSON] та Кредитною спілкою "Львівська", відповідачем [PERSON] та Кредитною спілкою "Львівська", відповідачем [PERSON] та КС "Львівська" укладено три договори поруки, згідно з якими поручитель зобов'язується солідарно з боржником відповідати перед кредитором за належне виконання боржником в повному обсязі зобов'язань, вказаних у п.1.1 Договору, за кредитним договором, а саме: повернення кредиту не пізніше 11.10.2015р., сплату відсотків за користування кредитом за ставкою 67 % річних, сплату пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом та повернення кредиту у розмірі 0.15 % від суми кредиту за кожен день прострочення, сплату збитків, завданих кредитору у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором (а.с.9, 11, 13). При цьому, згідно п.2.3 договорів поруки кредитор за наявності підстав, зазначених у п.2.2 Договору, у письмовій формі повідомляє Поручителя про невиконання боржником його зобов'язань за Кредитним договором, а Поручитель, отримавши таке повідомлення, зобов'язується на протязі 33 календарних днів з моменту одержання повідомлення сплатити кредитору відповідну заборгованість банку. Відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] в червні 2015р. направлялися вимоги про необхідність повернення суми заборгованості за кредитним договором, укладеним між КС «Львівська» та [PERSON], які були отримані ними в червні 2015р., проте протягом 33 календарних днів з моменту отримання таких заборгованість погашена не була. Сума заборгованості по тілу кредиту розміром 9400 грн. 68 коп. сторонами визнається, відтак в цій частині позовні вимоги згідно вимог ч.1 ст.61 доказуванню не підлягають. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1254 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У рахі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені догоровом або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Суд не погоджується з розрахунком заборгованості відсотків за користування кредитом, наданим відповідачем [PERSON], зокрема і з твердженням, що підвищена відсоткова ставка 75 % мала застосовуватися лише з 12.06.2015р., оскільки такі повністю спростовуються умовами кредитному договору, де в підп. 5 п.3.1.1 вказано про право кредитодавця збільшити відсоткову ставку за кредитом до 75 % річних, якщо позичальник протермінував сплату по кредиту та відсотках, що зазначена в п.4.3, більше ніж на 30 днів, а також вимагати сплати додаткових відсотків за кожен протермінований день з розрахунку 0.15 % річних від залишку по кредиту для покриття завданих витрат. Як вбачається із розрахунку заборгованості та визнається відповідачем [PERSON], заборгованість зі сплати відсотків та тіла кредиту почала виникати вже з травня 2014р., відтак після непогашення основним боржником суми заборгованості протягом 30 днів з дня виникнення такої у кредитної спілки виникло право на підвищення відсоткової ставки. Відтак суд вважає обгрунтованим та вірним розрахунок заборгованості з оплати відсотків за користування кредитом на загальну суму 22551 грн. 63 коп. Також необгрутованими та такими, що не заслуговують на увагу, на думку суду, є твердження відповідача [PERSON], що до вимоги про сплату додаткових відсотків, передбачених підп.5 п.3.1.1 кредитного договору, а саме 0.15 % річних від залишку по кредиту, 3 % річних та інфляційних втрат слід затосувати позовну давність в один рік на підставі п.1 ч.2 ст.258 ЦК України з наступних міркувань. У відповідності до положень ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочки виконання. Частиною другої статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму борогу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майного права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. З огляду на наведене до вимог про сплату інфляційних втрат та 3 % річних застосовується загальна позовна давність у три роки, а не спеціальна як було вказано відповідачем [PERSON]. Відтак підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] 3% річних на суму залишку заборгованості за період з 10.05.2014р. до 30.06.2016р., що становить 604 грн. 22 коп. (9400.68 *3%*365*782), а також сума боргу з урахуванням індексу інфляції. При цьому сукупний індекс інфляції розраховується за формулою ІІс = (ІІ1:100)*(ІІ2:100)*(ІІ3:100) х... (ІІZ:100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Оскільки в даній справі сукупний індекс інфляції становить 1.765 ((103,8:100) * (101,0:100) *(100.4:100) *(100.8:100)* (102.9:100) *(102.4:100) *(101.9:100) * (103.0:100)*(143.3:100)*(100.9:100)*(99,6:100)*(101,0:100)* (103,5:100)*(100,1:100)*(99,8:100)), загальна сума боргу із його врахуванням становитиме 16590 грн. 57 коп., тобто інфляційні втрати становлять 7189 грн. 89 коп.. а не 6188 грн. 45 коп., проте з урахуванням принципу диспозитивності та неможливості суду вийти за межі заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути в користь позивача інфляційні втрати саме в розмірі 6188 грн. 45 коп.. Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч.2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином обов'язковою умовою для застосування такого способу відповідальності як упущена вигода необхідним є встановити наявність в діях винної особи всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинового зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, і вини. Вказана позиція викладена у постанові ВСУ від 04.06.2014р. та ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2014р. у справі № 6-50123св13. За вимогами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Представником позивача не надано суду жодних доказів заподіяння збитків КС "Львівська" у виді доходів, які така могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її права не були порушені, та причинового зв'язку між порушенням її прав відповідачем та можливими отриманням тих чи інших доходів. Посилання представника позивача в позовній заяві на те, що неповернуті відповідачем [PERSON] кошти за договором кредиту могли бути надані в кредит іншому члену кредитної спілки, є лише припущенням про можливість такого використання заборгованості і не підтверджують реальний факт спричинення діями відповідачів збитків у формі упущеної вигоди, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. В продовження, відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Із змісту вказаної норми вбачається можливим встановлення поруки щодо виконання одного і того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Така порука виникає лише на підставі її спільного подання у формі укладення одного договору декількома поручителями, чого не було у даному випадку, так як в матеріалах справи містяться три договори поруки і за кожним з ним поручитель несе солідарну відповідальність лише з боржником за основним кредитним договором, а не з другим поручителем. Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Таким чином умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов"язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини 4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобов"язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав та обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально ісснуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов"язки сторін кредитного договору. Як встановлено судом, боржник [PERSON] (а відтак і поручителі) взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 11.10.2015р., сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже поряд із встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов"язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У зв'язку з порушенням графіку погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України право на одностронню зміну умов кредитного договору, надіславши в червні 2015р. вимогу поручителям про повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів до 25.06.2015р.. Отже, у разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобов"язання передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню саме з цієї дати. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлену самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов"язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку позицію було висловлено ВСУ в постанові від 19.03.2014р. у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої ст.559 ЦК України) повинні застосовуватися і до поручителя. Таким чином у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. При цьому зі змісту ч.4 ст.559 вбачається, що в ній застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову» як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб"єктивного права кредитора і суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язання застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (ст.ст.61, 64 ГПК України, ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене словосполучення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися до суду із такою вимогою протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов"язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одним платежем). Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 17.09.2014р. у справі № 6-53цс14, яка в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами. З огляду на наведене, беручи до уваги те, що позивачем було змінено строк виконання зобов'язання в порядку ч.2 ст.1050 ЦПК України шляхом надіслання вимог до поручителів про дострокове повернення усієї суми кредиту та заборгованості по інших платежах (а.с.53, 57, 64) в червні 2015р. і протягом наступних шести місяців вимога до них в судовому порядку не пред'являлася, суд приходить до висновку про припинення договорів поруки, укладених з поручителями, на підставі ч.4 ст.559 ЦПК України і, як наслідок, відсутність підстав для стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором, укладеним з [PERSON]. Таким чином сукупна сума заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню з основного боржника - [PERSON], станом на 23.06.2016р. становить 38774 грн. 98 коп. (9400,68 + 22551,63+604 грн. 22 коп. + 6188 грн. 45 коп.). У зв'язку з частковим задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача [PERSON] в користь позивача понесені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, як вбачається із платіжного доручення № 360 від 07.07.2016р., позивачем сплачено при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1450 грн., хоча згідно вимог ст.4 Закону України "Про судовий збір" підлягав сплаті такий в розмірі 1378 грн., а відтак представник позивача має право звернутися до суду із клопотанням про повернення зайво сплаченого судового збору згідно вимог ст.7 Закону України "Про судовий збір". На підставі викладеного,

Outcome: approved