Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просили винести рішення, яким виділити у користування позивачів земельну ділянку, площею 6512,66 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати Київську міську раду укласти договір оренди земельної ділянки, площею 6512,66 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], з [PERSON] та [PERSON] В подальшому позивачами змінено позовні вимоги, згідно заяви про зміну предмету позову, позивачі просили суд винести рішення, яким виділити у користування позивачів земельну ділянку, площею 6512,66 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, площею 6512,66 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати Київську міську раду укласти договір оренди земельної ділянки, площею 6512,66 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], з [PERSON] та [PERSON] Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначили про те, що позивачі на підставі цивільно-правових угод та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.03.2009 року є власниками нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Договір оренди земельної ділянки, на якій розташовані вказані вище приміщення, укладено між попереднім власником приміщень - ВАТ «Меблева фабрика ім.. В.Боженка» та Київською міською радою. З 2011 року позивачі сплачують податок на землю, тривалий час сплачували ВАТ «Меблева фабрика ім. В.Боженка» орендну плату за користування земельною ділянкою. Позивачі неодноразово звертались до Київської міської ради з прохання укласти договір оренди земельної ділянки, однак відповіді так і не отримали. Позивачі вважають, що оскільки до них перейш8ло право власності на нерухоме майно, то у відповідності до положень ст. 7 Закону України «Про оренду землі», до останніх також і перейшло право оренди земельної ділянки. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, вказаних у позові, заяві про зміну предмету позову. У судовому засіданні представник відповідача Київської міської ради заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив про те, що згідно вимог ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення договору оренди земельної ділянки, а є лише підставою для переходу права на землю, оформлення якого здійснюється у встановленому ст.ст. 123, 124 Земельного кодексу України порядку. Положеннями ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 31 Закону України «Про оренду землі» унормовано порядок переходу при відчуженні нерухомості до її набувача права користування земельною ділянкою. Порядок надання земельних ділянок державної чи комунальної власності у користування передбачений ст. 123 Земельного кодексу України, яка не містить імперативного обов'язку органу місцевого самоврядування прийняти рішення про укладення договору оренди землі з особою, яка придбала об'єкт нерухомого майна, що розташований на цій земельній ділянці, поза межами встановленої кодексом процедури. Позивачі не звертались до Київської міської ради із заявами про надання у користування спірної земельної ділянки, а відповідно і рішення Київською міською радою за результатами розгляду такого звернення не приймалось. Представник відповідача Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у судове засідання не з'явилась, надала до суду письмові заперечення, аналогічні за змістом, наданим представником відповідача Київської міської ради у судовому засіданні. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.03.2009 року, постановленим у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Голець Н.П., про визнання права власності на нерухоме майно, визнано за [PERSON] право власності на нежитлові приміщенні під літерою «Г», що розташовані за адресою: [ADDRESS], загальною площею 2 399, 30 кв.м., в тому числі загальною площею по групі приміщень № 40 - 1312,1 кв.м., місця загального користування - 19,1 кв.м., сходова клітина - 18,8 кв.м., загальною площею приміщення № 40а - 3,8 кв.м., загальною площею приміщення № 40б - 10,0 кв.м., загальною площею по групі приміщень № 41 - 745,1 кв.м., у тому числі на нежитлове приміщення на ІІ поверсі під літ. «Г», загальною площею 328,3 кв.м., у тому числі основною - 247,7 кв.м., та підсобною - 53,6 кв.м.; визнано за [PERSON] право власності на нежитлові приміщенні під літерою «Г», що розташовані за адресою: [ADDRESS], загальною площею по групі приміщень № 40 - 452,2 кв.м., в тому числі основної - 356,6 кв.м. , додаткової - 95,6 кв.м. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі просяться виділити їм у користування земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] Г, загальною площею 6512,66 кв.м., а також зобов'язати Київську міську раду укласти договір оренди з [PERSON] та [PERSON] щодо спірної земельної ділянки. Частиною 1 ст.116 ЗК України визначено підстави набуття права на землю, а саме, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України). Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Вказана позиція висвітлена і в пп. г п. 18 Постанови Верховного Суду України від 16.04.2014 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до якого до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК України. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Положеннями ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Частиною 1 ст.123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, аналіз положень ст.ст. 120,123 Земельного кодексу України, та норми Закону України «Про оренду землі», дає підстави для висновку про те, що вказані положення унормовують порядок переходу при відчуженні об'єкта нерухомого майна до його набувача права користування земельною ділянкою, яке виникло у продавця об'єкта нерухомого майна на підставі договору оренди землі з її власником і не встановлюються автоматичного переходу права на оренду землі до нового власника об'єкта нерухомого майна поза межами встановленої ст. 123 ЗК України процедури. Крім того, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі», п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 116 Земельного кодексу України, волевиявлення Київської міської ради на укладення договору оренди земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності, знаходить своє вираження у відповідному рішенні. Відповідно до ч. 4 п. 7 Постанови Верховного Суду України від 16.04.2014 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. "Про фермерське господарство" питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. З матеріалів цивільної справи вбачається, що 17.12.2014 року позивач [PERSON] звернулась до Київської міської державної адміністрації із заявою щодо вирішення питання про виділення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 168). Листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2015 року [PERSON] роз'яснено порядок звернення до Київської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою (а.с. 169). Суд зазначає, що позивачами не надано суду доказів, які б підтверджували факт звернення [PERSON], [PERSON] до Київської міської ради з приводу вирішення питання про надання у користування земельної ділянки та укладення договору оренди землі, а також прийняття Київською міською радою будь-якого рішення за результатами розгляду такого звернення. Згідно із ст. 6 Закону України "Про столицю України місто-герой Київ" місцеве самоврядування у м. Києві здійснюється територіальною громадою міста, в тому числі, через Київську міську раду. Положення ч. 1,2 ст. 59 та ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлюють, що місцеві ради здійснюють повноваження власниками комунального майна, зокрема, вирішують питання передачі цього майна в оренду шляхом прийняття нормативних актів у формі рішень. Також нормами Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" закріплена виключна компетенція пленарних засідань сільських, селищних, міських рад стосовно вирішення питань регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону). З аналізу вказаних вище норм закону, вбачається, що вирішення питань про передачу землі у власність чи користування є виключним правом ради, як суб'єкта права власності на землю. Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Статтею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Таким чином, враховуючи те, що надання земельних ділянок здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування (ст. 116 ЗК України), встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленої спеціалізованою організацією на підставі дозволу органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині виділення у користування позивачів земельної ділянки, площею 6512,66 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], та зобов'язання Київської міської ради укласти договір оренди земельної ділянки, площею 6512,66 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], з [PERSON] та [PERSON] В частині позовних вимог щодо зобов'язання Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, площею 6512,66 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу її існування. Відповідно до ст. 24 вказаного Закону, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. А тому, суд надходить до висновку про те, що позовна вимога про зобов'язання Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) присвоїти кадастровий номер спірній земельній ділянці є такою, що не ґрунтується на законі, а тому у вказаній частині позову теж слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed