Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], в якому просив позбавити відповідача батьківських прав стосовно дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що сторони з 1999 до 25 березня 2016 року перебували у шлюбі, у якому у них народилося троє дітей: донька [PERSON], 1999 року народження, донька [PERSON], 2002 року народження та донька [PERSON], 2006 року народження. Після припинення спільного проживання у червні 2015 року та розірвання шлюбу, відповідач проживає окремо і участі у вихованні дітей не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовку до самостійного життя; не цікавиться їх станом здоров'я, фактично діти залишились без материнської турботи. У такий спосіб відповідач діє всупереч інтересам їх неповнолітніх дітей. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення матері [PERSON] від виховання дітей з її винної поведінки, свідомого нехтування нею своїми обов'язками, що є підставою для позбавлення останньої батьківських прав. Позивач на судове засідання не прибув, згідно поданої заяви просив справу розглянути за його відсутності /ас. 55/, позовні вимоги підтримує у повному обсязі і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином в порядку, передбаченому частиною п'ятою статті 74 ЦПК /ас. 37, 52-54/ , причину неявки суд не повідомила, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надала, заяв про розгляд справи за її відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. Третя особа явку представника в судове засідання не забезпечила, відповідно поданої заяви представник третьої особи Годуненко С.С. /довіреність № 2470/02-21 від 24.10.2016, ас. 32/ просила справу розглянути за відсутності представника Краснопільської районної державної адміністрації, з позовними вимогами погодилася /ас. 56/. Відповідно до положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 169 та статті 224 Цивільного процесуального кодексу України / далі - ЦПК України /. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права. Підсудність. Згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Так як відповідач [PERSON] зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: [ADDRESS], то дана справа підсудна Краснопільському районному суду Сумської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції. Фактичні обставини справи. З 10 жовтня 1999 по 25 березня 2016 роки сторони перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду /копія ас. 11/. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх доньок: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], і їх матір'ю записана відповідач [PERSON] /копії ас.8,9,10 /. Діти сторін проживають з батьком за адресою: [ADDRESS], де створені належні умови їх проживання / Акт обстеження умов проживання копія ас.17/; мати дітей проживає окремо, участі у їх вихованні не приймає, матеріально не утримує / ас.12,14-16 19-20 Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх доньок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини Краснопільської районної державної адміністрації, рішення № 3/2 від 31.03.2016 / ас. 21/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновку № 733/02-21від 01 квітня 2016 року Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області як органу опіки та піклування,відповідача [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей : [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що відповідає інтересам дітей /ас.22/. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Правовідносини що склалися між сторонами у справі, виникли із сімейних правовідносин, врегульовані нормами статей 141, 148, 150, 164, 165, 166, 167,180-184,191-192 Сімейного кодексу України / далі - СК України /. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень статті 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи , які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до п. 2 частини першої статті 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в частині другій статті 6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в частині першій статті 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. На підставі пункту шість статті 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996р.), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітніх доньок, а також відсутність з боку відповідача піклування про їх фізичний і духовний розвиток, відсутність спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до їх внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дітей до самостійного життя. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як матері від виховання дітей та її винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками. При цьому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки базується на ретельному з'ясуванню обставин справи і відповідає інтересам дітей. Вказані докази в їх сукупності та взаємозв'язку є належними, допустимими та достатніми. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином своїх батьківських обов'язків. Враховуючи наведене, суд знаходить, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав з підстав, визначених п. 2 частини першої статті 164 СК України, є обґрунтованою і підлягаючою до задоволення. Відповідно до частини п'ятої статті 164 СК України необхідно надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до статей 181, 182, 184 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, і не можуть бути меншими, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно частини другої статті 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, коли аліменти визначаються в твердій грошовій сумі. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2016 становить 1455 грн., з 1 травня -1531 грн., з 1 грудня - 1637 грн. Таким чином, мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років станом на 30 грудня 2016 року / на день постановлення рішення у справі/ повинен становити не менше 506,70 грн. / 30 % від 1637 грн./. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" орієнтує суди на те, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. "Про виконавче провадження" максимальний розмір аліментів не повинен перевищувати в цілому 50 відсотків заробітної плати цієї особи (абзац 4 п. 17). Враховуючи наведене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до статті 367 ЦПК допустити негайне виконання рішення у межах платежу за один місяць. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», тому, стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір у сумі 551,20 грн. за подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved