Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом у якому з уточненням просить солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за договором «Автопакет» №110/МБ-38 від 16.05.2008 у розмірі 502420,65 грн. та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог покладається на те, що між сторонами був укладений договір споживчого кредиту на придбання автотранспортного засобу та додаткові угоди відповідно до яких позичальник отримав споживчий кредит в сумі 479750 грн. строком погашення до 16 лютого 2017року зі сплатою 18,5% річних. Умови договору позичальником виконані частково. Сплачено кредит в сумі 135033,05 грн. та відсотки в сумі 360126,51грн. Внаслідок неналежного виконання відповідачами умов договорів виникла заборгованість по кредиту в сумі 344716,95грн, по відсоткам 110375,23грн, пені в сумі 29732,62грн та штрафу в сумі 17235,85грн, а всього разом 502420,65 грн., які просить стягнути. Відповідачі звернулись до суду з зустрічним позовом в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просять визнати недійсними кредитний договір «Автопакет» №110/МБ- 38 від 16 травня 2008 року та додаткову угоду до нього № 1 від 31.05.2012року, застосувати наслідки недійсності правочину та припинити чинність заборони зняття з обліку спірного автотранспортного засобу, д.н.з. [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що оскаржувані договори не відповідають вимогам закону. У судовому засіданні представники відповідачів за зустрічним позовом заперечили проти первісного позову та просять у такому відмовити. Щодо застосування строку позовної давності то таке не відповідає вимогам чинного законодавства, адже зустрічний позов подано у межах строку позовної давності. У судове засідання представник позивача за первісним позовом не з'явився, подав суду заяву про слухання справи у відсутності представника та просить уточнені позовні вимоги задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити, а тому суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності осіб, що не з'явились. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] - позичальник, [PERSON] - поручитель уклали договір №110/МБ - 38 від 16 травня 2008 року «Автопакет» предметом якого є надання Банком, на умовах забезпеченості, платності, строковості та повернення грошових коштів кредит в сумі 479 750 грн. на придбання автотранспорту зі строком повернення до 16 червня 2015року зі сплатою 18,5% річних. Додатковою угодою № 1 від 31 травня 2012року до договору «Автопакет» №110/МБ - 38 від 16 травня 2008 року за домовленістю сторін були внесені зміни та договір викладений у новій редакції. Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» ( банк, кредитор, заставодержатель) та [PERSON] - позичальник, [PERSON] - поручитель, отримав кредит в розмірі 346827,14грн зі строком повернення до 16 лютого 2017року та сплатою 18,5% річних. Додатковою угодою № 2 від 31.05.2012року до договору «Автопакет» №110/МБ - 38 від 16 травня 2008 року укладеною між сторонами, якими було досягнуто домовленості про прощення неустойки ( штрафів та пені) у розмірі 4971,39грн, відповідно до статей 598, 605 ЦК України. Випискою по кредитному рахунку позичальника встановлено, що 28.09.2012 відбулась остання сплата кредиту в сумі 493,11грн. Всього за період з 24.06.2008 по 28.09.2012 позичальником повернуто кредит в сумі 135033,05грн. З розрахунку заборгованості позичальника по відсоткам позичальником 28.09.2012року проведена остання сплата відсотків в розмірі 41455,58грн. Всього сплачено відсотків з 16.05.2008року по 28.09.2012року відсотки в розмірі 360126,51грн. Всі ці обставини визнаються та не заперечуються сторонами, а тому в силу ст. 61 ЦПК України не потребують доказування. Відповідно до ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як зазначено в п.8.1 Кредитного договору, цей договір укладений у відповідності до частини 2 статті 628 ЦК України, що є різновидом змішаного договору в якому містяться елементи трьох різних договорів - кредитного, застави та договору поруки. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, що передбачено частиною ст. 627 ЦК України. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №15-рп/2011 (справа № 1-26/2011 справа про захист прав споживачів кредитних послуг), яким зазначається, що положення закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 ст. 1, статті 11 закону у взаємозв'язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Крім того, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина 1 статті 634 ЦК України). Пунктом 14 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012року визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054, 1055), статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 11 ст. 11, ст. 18, 19, 21 Закону України від 12 травня 1991 р. "Про захист прав споживачів", визначені обов'язкові умови кредитних договорів, а саме під час укладення договору про надання споживчого кредиту відповідач порушив вимоги частини 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не повідомив позивача в письмовій формі про: Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги містить Постанова Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які розроблено відповідно до пункту 4 ст.7 Закону України « Про національний банк України», статей 47, 49, та 56 Закону України «Про банки та банкову діяльність», статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобіганню завданню споживачам моральної та матеріальної шкоди через надання свідомо не достовірної інформації. Пунктами 1.1., 2.2.-2.5, 3.1-3.3 Правил визначено, що Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Підпунктом 3.1 пункту 3 банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Позивач не виконав цих обов'язкових вимог Закону та не подав суду доказів їх виконання до укладення оспорюваних договорів. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умови договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь - яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемними. ( ч. 4 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів") Крім цього в оспорюваних договорах, які складені на бланку не зазначено та порушено підпункти 2, 4, 6, 7 пункту 4 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів"), а саме: детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту для споживача, право дострокового повернення кредиту; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством. Пунктами 4.2.4-4.2.8, 4.3.8, 4.3.16, 4.3.17, 5.1.-5.4 оспрюваного договору банком встановлені несправедливі, дискримінаційні стосовно позичальника правила зміни відсоткової ставки, а саме право банку в односторонньому порядку змінювати, в тому числі збільшувати відсоткову ставку за користування кредитними ресурсами за відсутності згоди споживача, що є несправедливою умовою договору та прямим порушенням підпункту 4 пункту 5 статті 11 Закону "Про захист прав споживачів" відповідно, якими передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів» згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки та про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. 15, 23 цього Закону, а саме визнання кредитного договору недійсним. Оскаржувані кредитні договори не відповідають вимогам п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 6, ч. 3. ст. 509, ст. 627, ч. 3 ст. 1054 Цивільного Кодексу України, ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанові Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а тому в силу закону визнаються недійсними. Розділ 3 оскаржуваних договорів «Забезпечення виконання зобов'язань» містить посилання на заставу транспортного засобу, істотні умови, права та обов'язки сторін, однак договір не посвідчений нотаріально та в силу ст. 220 ЦК України є нікчемним. Умови укладення, змісту, форми та припинення договорів застави визначені статтями 572-593 ЦК України та спеціальним законодавством Законом України «Про заставу» та ст. 576-585 ЦК України. Стаття 584 ЦК України визначений зміст договору застави . У договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Аналогічні вимоги містяться у ст. 12 Закону України «Про заставу». Статтею 13 Закону України «Про заставу» визначена форма договору застави . Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Аналогічні вимоги визначені статтею 577 ЦК України . Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Стаття 14 Закону України «Про заставу» передбачає, наслідки недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення. Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Статтею 593 ЦК України визначено, що право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Статтею 28 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом. Таким чином оскаржуваний договір в частині застави рухомого майна є недійсним в силу його нікчемності. Стаття 1057-1 ЦК України встановлює правові наслідки недійсності кредитного договору. У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Встановлено, що з розрахунку поданому ПАТ КБ «Надра» до заяви про уточнення позовних вимог протягом дії кредитного договору [PERSON] сплачено на користь банку заборгованість по кредиту в сумі 135033,05грн+заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 360126,51грн = 495159,96грн. Таким чином з отриманих 479750грн. кредиту [PERSON] повернуто банку 495159,96грн., що перевищує суму отриманого ним кредиту на 15 409,96грн. ( 495 159, 96грн - 479 750 грн = 15 409,96грн. ) Судом встановлено, що порука припинилась 20 квітня 2013року на підставі частини 4 ст. 559 ЦПК України, тому банк не вправі вимагати стягнення коштів з поручителя [PERSON] Розділами 3.2 оскаржуваних договорів визначаються права, обов'язки та істотні умови договору поруки, які регулюються ст. 553 - 559 ЦК України. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Встановлено, що ПАТ КБ «Надра» не направляло [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, строк оплати яких [PERSON] настав 20.10.2012року і по відсоткам і про тілу кредиту. Розділами 3.2. оскаржуваного договору визначено, що відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь - якої частини зобов'язань, так і при невиконанні позичальником зобов'язань в цілому. Банк набуває право вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікає із цього договору, при умові, якщо в установлений договором строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь - які його частині, вони не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому або в тій чі іншій його частині, що визначено пунктом 3.2.5 оскаржуваних договорів. Зі змісту договору поруки вбачається, що строк її припинення не встановлено, тому згідно з вимогами вказаних вище норм матеріального права порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково не пред'явить вимоги до поручителя. Таким чином, висновок про припинення дії поруки, в зв'язку з тим, що банком з дня настання строку виконання основного зобов'язання з 20.10.2012року по 20.04.2013року тобто протягом шести місяців не було пред'явлено вимоги до поручителя, є обґрунтованим, підставним та підлягає до задоволення. ПАТ АКБ «Надра» подав розрахунок, який включав 15 431,88грн та 14300грн заборгованості зі сплати неустойки (пені) та 17235,85грн штрафу. Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні частини 3 статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення частини 3 статті 551 ЦК України з урахуванням загальних засад цивільного законодавства та частини 4 статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав надають право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. ПАТ КБ «Надра» не довів та не встановив розміру збитків, завданих банку несвоєчасним погашенням заборгованості, тому немає підстав для задоволення вимог банку до відповідачів про стягнення з них пені та штрафу. Крім цього договори визнаються недійсними, тому підстав для нарахування та стягнення з відповідачів неустойки ( пені , штрафу ) немає. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 124 Конституції України передбачає, що до юрисдикції судів віднесено всі правові відносини, що виникають у державі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно із ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення. Відповідно до ст. 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 4 статті 1057-1 ЦК України визначено, що арешт на майно, накладений відповідно до частини другої цієї статті, підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом. Особливими відмітками в свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу серія ВСС № 068863 виданому 07 травня 2008року передбачена заборона на відчуження транспортного засобу д.н.з. [NUMBER], що належить [PERSON] Таким чином заборона на відчуження підлягає припиненню. Враховуючи наведене вище, суд приходить висновку, що у позові ПАТ АКБ «Надра до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно відмовити, а зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] до ПАТ АКБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним задовольнити повністю. Щодо клопотання про застосування строку позовної давності, то суд приходить переконання що у такому необхідно відмовити за безпідставністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, сд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону на користь якорї ухвалено рішення. Звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом при подані позовної заяви не було здійснено оплату судового збору (звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів») за вимоги немайнового характеру, то такий підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом у розмірі 729,00 грн. (у відповідності до ст.80 ЦПК України ціна позову у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог - загальною сумою всіх вимог). Враховуючи вищенаведене та ст..ст. 3, 4, 6, 10 13, 15, 203, 215, 509, 627, 628, статті 640, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, Законами України «Про банки та банківську діяльність», ч. 2, 4, 5, 11 ст. 11, ст. 18, 19, 21 Закону України від 12 травня 1991 р. "Про захист прав споживачів", рішення Конституційного суду України № 7-рп/13 від 11.07.2013року по справі № 1-12/2013, Рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг),

Outcome: approved