Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] о 08 год. 10 хв. на особистій сторінці соціальної мережі Fасеbоок за адресою [INFO] відповідачем було опубліковано наступне повідомлення: «[PERSON] кандидат [PERSON] «подарував» мешканцям електроінструмент, а якийсь хлопець через три дні після виборів, забрав!». Дана інформація є недостовірною, такою що порушує право позивача на повагу до його гідності та честі, право на недоторканість ділової репутації, оскільки позивач є президентом Фінансово-промислової корпорації «DMS», що здійснює свою діяльність у суворій відповідності до чинного законодавства України. Позивач вважає, що єдиною метою поширення даної інформації є поширення відомостей, які порушують його право на повагу до його гідності, честі та ганьблять його ділову репутацію як керівника суб`єкта господарської діяльності. Відповідно до положень ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів : переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 2 ст. 302 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами, не повинна порушувати, зокрема, громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян. У зв`язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено право особи спростувати в судовому порядку недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Вказане право також закріплене у положеннях цивільного законодавства. Статтею 94 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 297, 299 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до ч.2 ст. 16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо. Відповідно до наведених вище норм законодавства, а також враховуючи, що поширенням недостовірної інформації грубо порушено особисті немайнові права Позивача, виникла необхідність у зверненні до суду за захистом порушеного права Позивача. По-перше, недостовірна інформація, поширена Відповідачем шляхом опублікування в соціальної мережі Fасеbоок, доступ до якої має невизначене коло осіб. Згідно аб.2 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Враховуючи, що вищезазначену недостовірну інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію Позивача, поширено через загальнодоступний сайт в мережі інтернет, вона стала доступною для ознайомлення невизначеному колу осіб. По-друге, поширена інформація безпосередньо стосується особи позивача, оскількиу самому повідомленні та у поширеній інформації вказується його прізвище та ім`я. По-третє, поширена [PERSON] інформація не відповідає дійсності Так, відповідачем поширено інформацію про те, що позивач являється «путинським кандидатом», маючи на увазі зв`язок із Президентом Російської федерації [PERSON], однак, дана інформація не відповідає дійсності, оскільки позивач не має жодного відношення до особи Президента РФ та ніколи з ним не зустрічався. На позачергових виборах, що пройшли 21 липня 2019 року, позивач балотувався в народні депутати України по одномандатному округу №51 від партії «Опозиційна платформа - За життя». Щодо поширеної інформації, що позивач подарував мешканцям інструмент та обладнання, а потім змусив повернути його, зазначає наступне: Відповідно до Закону України «Про вибори народних депутатів України» позивач здійснював політичну агітацію, як зареєстрований кандидат у народні депутати, виключно у формах та засобами, які передбачені вказаним Законом, зокрема: - проведення зборів громадян, інших зустрічей з виборцями; - оприлюднення в засобах масової інформації політичної реклами, інтерв`ю, інших публікацій та повідомлень; - розповсюдження виборчих листівок, плакатів та інших друкованих агітаційних матеріалів чи друкованих видань, в яких розміщено матеріали передвиборної агітації; - розміщення друкованих агітаційних матеріалів чи політичної реклами на носіях зовнішньої реклами; - встановлення агітаційних наметів. До вказаного у повідомленні [PERSON] майна (інструмента), який начебто був подарований, а потім повернутий, він не має жодного відношення. Однак відповідач, порушуючи основоположний принцип презумпції невинуватості особи, публічно звинуватив позивача фактично у підкупі виборців, при тому, що даний факт не відповідає дійсності, жодним чином в законному порядку не доведений та не встановлений судом, чим завдав шкоди та принизив честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] По-четверте, поширена недостовірна інформації порушує особисті немайнові права позивача. Враховуючи те, що оприлюднена відповідачем інформація не відповідає дійсності, внаслідок чого створює у широкого кола людей (кому вказана інформація стала відомою) викривлене уявлення про діяльність [PERSON] . Безпідставні звинувачення у вчиненні протиправних дій та зв`язком із державними діячами - спотворюють відомості про честь, гідність та ділову репутацію позивача. Безпідставне звинувачення позивача у вчиненні протиправних дій сприймаються вкрай негативно особливо на тлі загострення суспільно-політичної ситуації в країні. Поширення даної інформації викликає підвищений інтерес з боку більшості осіб, кому вона стала відома, а тому сприяє якнайбільшому її поширенню серед громадськості та підриву довіри до позивача, у першу чергу як керівника суб`єкта господарської діяльності Уточнивши свої позовні вимоги, [PERSON] , просив суд: - зобов`язати [PERSON] протягом доби з дня набрання рішення законної сили спростувати поширену ним інформацію шляхом розміщення на стіні своєї особистої сторінці у соціальній мережі facebook ([INFO]) спростування наступного змісту: «Я [PERSON] , спростовую недостовірну інформацію, яка була поширина мною [INFO] у повідомленні щодо [PERSON] про те, що «пінський кандидат [PERSON] «подарував» мешканцям електроінструмент, а якийсь хлопець через три дні після виборів, забрав!)))». Зазначена інформація повинна бути розміщена у соціальній мережі facebook ([INFO]) з відкритим доступом до цього спростування протягом тридцяти днів з моменту опублікування; - зобов`язати [PERSON] протягом доби з дня набрання рішенням законної сили принести Позивачу публічні вибачення у зв`язку із поширенням недостовірної інформації стосовно позивача шляхом їх розміщення на стіні своєї особистій сторінки у соціальній мережі Facebook ([INFO]) з відкритим доступом до цього спростування протягом тридцяти днів з моменту опублікування. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву з проханням розгляд справи проводити за його відсутністю. Представник позивача адвокат Христенко С.В., який діє на підставі договору №12-09/08/2019 від 09 серпня 2019 року (а.с. 9-10), у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимогах [PERSON] , посилаючись на доводи викладені у позовній заяві. Крім того акцентував увагу на тому, що дії відповідача, а саме розповсюдження недостовірної інформації негативно вплинули саме на ділову репутацію позивача. Позивач є президентом Фінансово-промислової корпорації «DMS», а тому у широкого кола людей могло утворитися спотворене уявлення відносно позивача, оскільки твердження відповідача, що позивач здійснював підкуп виборців не відповідає дійсності. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися, надіслали на адресу суду заяви з проханням розгляд справи проводити за їх відсутності, у задоволенні позову просили відмовити. 27 листопада 2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву в якій останній не погоджується із позовними вимогами та просить суд відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому в надрукованому тексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки загальноприйнятим уявленням про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. В той же час викладена відповідачем у соціальній мережі facebook інформація є оціночними судженнями або критикою у сенсі відкритого обговорення політичних питань, оскільки позивач приймав участь у позачергових виборах народних депутатів по Одномандатному виборчому округу №51 в смт. Зайцеве Бахмутського району Донецької області та був кандидатом на пост народного депутата України. Як вбачається зі змісту повідомлення викладені у соціальній мережі facebook вирази є оціночними судженнями. Судам слід досліджувати оскаржувані вирази відповідачів, які, на думку позивача, порочать його честь, гідність та ділову репутацію, з точки зору, чи об`єктивно вони відображають зміст усієї статті в мережі Інтернет, чи вони є лише фрагментами, «вирваними» з контексту усієї публікації, чи їх слід розглядати як політичну критику в контексті діяльності позивача. Також матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідачі публічно звинувачували позивача у вчиненні злочинів. Свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Немає фактів, які б доводили, що опубліковане повідомлення мотивоване цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Окрім того, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні з достовірністю встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на своїй особистій сторінці у соціальній мережі Fасеbоок за адресою [INFO] громадянином [PERSON] було розміщено повідомлення наступного змісту: «В цьому фото вся суть взаємовідносин між путінською колишньою "партією регіонів", а нині "... життя", та їх виборцем. Перші майже гвалтують других, а другі заглядають в очі та продовжують терпіти з любов`ю. [PERSON] кандидат [PERSON] "подарував" мешканцям електроінструмент, а якийсь хлопець через три дні після виборів, забрав!))) Окремий привіт [PERSON] (бо знаю, що підглядає за мною)) та всім іншим шахраям.» Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами копіями роздруківок з Інтернет сайту Fасеbоок (а.с. 6-7). Відповідач у залі суду і наданому суду відзиві на позовну заяву не заперечував факту використання сторінки у мережі Fасеbоок під нікнеймом «[PERSON]» та розміщення оголошення за адресою [INFO] щодо кандидата [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає те, що відомості, поширені у соціальній мережі відповідача Fасеbоок, а саме, висловлювання: «[PERSON] кандидат [PERSON] "подарував" мешканцям електроінструмент, а якийсь хлопець через три дні після виборів, забрав!)))» є недостовірною інформацією, що порушує його особисті немайнові права. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 16 грудня 2019 року № 1006098132 станом на 09.08.2019 [PERSON] є директором корпорації «ДМС». Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова №1)роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Пунктом 15 Постанови №1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 Постанови №1 встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Позивач в позовній заяві стверджує, що фраза «[PERSON] кандидат [PERSON] "подарував" мешканцям електроінструмент, а якийсь хлопець через три дні після виборів, забрав!)))» є чітким стверджувальним вказанням на те, що позивач має на увазі зв`язок із Президентом Російської федерації [PERSON], однак дана інформація не відповідає дійсності, оскільки позивач не має жодного відношення до особистості Президента Російської федерації [PERSON] та ніколи з ним не зустрічався. На позачергових виборах, що пройшли 21 липня 2019 року, балотувався в народні депутати України по одномандатному округу №51 від партії «Опозиційна платформа - За життя». Відповідач публічно звинуватив позивача фактично в підкупі виборців, при тому, що даний факт не відповідає дійсності, жодним чином в законному порядку не доведений та не встановлений судом, чим завдав шкоди та принизив честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Однак, на думку суду, зі змісту поширеної інформації вбачається, що вона є оціночними судженнями, оскільки її автором вживаються мовно-стилістичні засоби, тобто автор припускає певну інформацію, а не стверджує її. Інформація містить суб`єктивну критику діяльності позивача, як політичного діяча і не може вважатись викладеною у формі подачі істинних фактів. Суд вважає, що позивачем не доведений негативний вплив висловлювань на його честь гідність і ділову репутацію. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. В обґрунтування позовних вимог позивач надав суду лише копії роздруківок з Інтернет сайту особистої сторінці відповідача у соціальної мережи Fасеbоок. Інших доказів на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві позивачем надано не було. Верховний суд України у пункті 18 Постанови №1 роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у пункті 15 Постанови №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 21 Постанови 1 суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Так, у рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Європейської Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Таким чином, [PERSON] , будучи особою, яка балотувалася в народні депутати як це зазначено самим позивачем у позовній заяві, є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів так і пересічних громадян. Інформація, поширена відповідачем стосується виключно професійної діяльності, а не його приватного життя. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Так, [PERSON] просить спростувати інформацію, яка по суті є громадською думкою, а тому суд приходить до висновку, що поширення вказаної інформації не призвело до порушення особистих немайнових прав позивача. Крім того, представник позивача у судовому засіданні наполягав на тому, що інформація поширена позивачем на своїй сторінці Fасеbоок зганьбила ділову репутацію позивача, а тому в першу чергу постраждала ділова репутація позивача. Суд зазначає, що відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Захист особистих немайнових прав юридичної особи у зв`язку із завідомо неправдивим повідомленням або неумисним повідомленням недостовірної інформації щодо її уповноваженої (посадової чи службової) особи про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" у порядку, передбаченому цим Законом, здійснюється у такому самому обсязі, що і особистих немайнових прав фізичних осіб. Враховуючи, що у разі поширення недостовірної інформації, що порушує особисті немайнові права юридичної особи або її структурного підрозділу, позов вправі пред`явити орган цієї юридичної особи. Таким чином поширена в соціальній мережі інформація щодо діяльності Фінансово-промислової корпорації «DMS» не може порушувати особисті немайнові права позивача, оскільки позивач звернувся до суду із позовом про захист честі гідності та ділової репутації як фізична особа, а не як керівник Фінансово-промислової корпорації «DMS» з метою представлення його інтересів та захисту ділової репутації. Аналогічна правова позиція зазначена в рішенні Верховного суду № 522/16923/16 від 20 березня 2019 року. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, вищенаведені частини тексту, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання спростувати поширену [PERSON] інформацію до задоволення не підлягають. Відтак, і похідні від даних вимоги про зобов`язання відповідача принести публічних вибачень перед позивачем, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed