Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про поділ майна що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Позов обґрунтований тим, що за час перебування позивачки у шлюбі з відповідачем, 20 березня 1996 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомості № 254, який було зареєстровано Запорізькою будівельною товарною біржею 20 березня 1996 року. Відповідно до п. 1 даного договору купівлі-продажу, позивачкою за спільні кошти з [PERSON], була придбана трикімнатна квартира №39, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Маршала Чуйкова буд. 18. Однак, після розірвання шлюбу з відповідачем у 2015 році, позивачка вимушена проживати окремо, а відповідач на власний розсуд використовує майно, одноособово ним розпоряджається. Доступу до їхнього спільного майна з моменту припинення сімейних відносин позивачка не має, оскільки відповідач фактично перешкоджає їй у користуванні квартирою, на її звернення стосовно укладення та нотаріального посвідчення договору про поділ між ними спірного майна, відповідач ніяким чином не реагує та відмовляється від поділу спільного майна. Відповідач стверджує про відсутність у позивачки будь-яких прав на дане майно та перешкоджає їй у користуванні квартирою. Позивачка просить визнати трикімнатну квартиру [ADDRESS] (Маршала Чуйкова) в місті Запоріжжя обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та визначити за [PERSON] та [PERSON] ідеальні частки по ? кожному. Позивачка в судове засідання не зявилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач в судовому засіданні не погодився з позовними вимогами. Пояснив, що спірна квартира була придбана позивачкою за його особисті кошти, отримані від продажу іншої квартири, що належала йому на праві власності. Дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 05 серпня 1988 року між, [PERSON] та [PERSON] [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції України було зареєстровано шлюб, за актовим записом № 590. (а.с. 9) З моменту реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] протягом всього часу (майже 25 років) проживали однією сімєю, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Професора Толока (Маршала Чуйкова)[ADDRESS], та протягом всього періоду сімейних відносин спільно вели господарство. 21 квітня 2015 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЖС № 109137 від 21 квітня 2015 року. (а.с. 10) Під час перебування у шлюбі з відповідачем, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомості № 254, який було зареєстровано Запорізькою будівельною товарною біржею 20 березня 1996 року. (а.с. 11-12) Відповідно до п. 1 Даного договору купівлі-продажу, [PERSON] була придбана трикімнатна квартира №39, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Маршала Чуйкова буд. 18, загальною площею - 69,35 кв.м., корисною площею 66,0 кв.м., житловою площею - 43,0 кв.м. Згідно з технічним паспортом на квартиру № 39 у житловому будинку № 18 по вулиці Маршала Чуйкова в м. Запоріжжі виданого ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» дана квартира складається з 3 (трьох) жилих кімнат, коридору, вбиральні, ванної кімнати, кухні, шафи вбудованої. Квартира також обладнана балконом і лоджією. (а.с. 13-14) Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання на квартиру права спільної сумісної власності та визначення ідеальних часток, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що спірна квартира була придбана 20 березня 1996 року, тобто до 01 січня 2004 року, суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII "Про власність" (втратив чинність з 20 червня 2007 року), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст. 86, 128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі ст. 16 Закону України "Про власність" майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003р. та СК України. Так, згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 60 СК України передбачено,що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що квартира [ADDRESS] (Маршала Чуйкова) є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки придбана в 1996 році в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, незалежно від того, хто є покупцем, тому позивачка має право вимагати визнання спірної квартири обєктом права спільної сумісної власності та визначення їм ідеальних часток. При цьому, суд враховує, що у сімейному законодавстві, як на момент придбання квартири, так і на даний час, діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77,78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Таким чином, розглядаючи справу відповідно до ст. 13 ЦПК України, в межах заявлених вимог та заперечень сторін, суд приходить до висновку про необхідність визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності та визначення ідеальних часток, як того просить позивачка. На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved