Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про звільнення майна з-під арешту. Позов обґрунтований тим, що 20 березня 2008 року між ВАТ КБ «Хрещатик», правонаступником якого є ПАТ КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 05-08Ф, згідно з яким, останній надано кредит в розмірі 249 тис. грн. зі сплатою 16 % відсотків річних, строком до 19 березня 2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 20 березня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено Договір застави транспортного засобу, відповідно до умов якого предметом застави є автомобіль марки LEXUS ES350, 2007 року випуску, сріблястий седан, № кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Обтяження предмета застави - транспортного засобу, зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за реєстраційним номером 44456975, обтяжувач - ВАТ КБ «Хрещатик», що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру обтяжень рухомого майна. 14 лютого 2014 року державним виконавцем Відділу ДВС Сімферопольського МУЮ АР Крим винесена Постанова про накладення арешту на все рухоме майно боржника [PERSON], без застереження щодо вказаного автомобіля. Вважає, що існуючий арешт у повному обсязі унеможливлює реалізацію позивачем своїх законних прав як заставодержателя щодо арештованого майна, оскільки може привести в подальшому до вилучення та примусової реалізації заставленого майна. Тому позивач просить суд зняти арешт з вказаного автомобіля. В судовому засідання представник позивача за довіреністю Танцюренко Юрій Олегович підтримав позовні вимоги, викладені у позові, наполягає на їх задоволенні посилаючись на обставини позову. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, не повідомивши суд про причини неявки. Надіслала на адресу суду заяву в якій просить справу розглянути без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Представник відповідача Відділу ДВС Сімферопольського МУЮ АР Крим, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причини неявки. Суд, вивчивши і дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що позовна заява підлягає повному задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між ВАТ КБ «Хрещатик», правонаступником якого є ПАТ КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 05-08Ф, згідно з яким, останній надано кредит в розмірі 249 тис. грн. зі сплатою 16 % відсотків річних, строком до 19 березня 2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 20 березня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено Договір застави транспортного засобу, відповідно до умов якого предметом застави є автомобіль марки LEXUS ES350? 2007 року випуску, сріблястий седан, № кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Відповідно за умовами вказаного договору, обтяження предмета застави - транспортного засобу, зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за реєстраційним номером 44456975, обтяжувач - ВАТ КБ «Хрещатик», що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру обтяжень рухомого майна. Разом з тим, 14 лютого 2014 року державним виконавцем Відділу ДВС Сімферопольського МУЮ АР Крим винесена Постанова б/н про накладення арешту на все рухоме майно боржника [PERSON], без застереження щодо вказаного автомобіля. Звертаючись з позовом про звільнення заставленого транспортного засобу з-під арешту позивач посилається на те, що він як заставодержатель в силу договору та закону, і зокрема ст. 572 Цивільного кодексу України, ст. 20 Закону України "Про заставу", ст. ст. 52, 54 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 12, 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету забезпечення, а тому арешт заставленого майна з метою його реалізації для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, призводить до порушення речового права позивача на чуже майно, яке підлягає захисту у спосіб встановлений Законом України "Про виконавче провадження". Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, право на звернення до суду належить особі, яка має матеріально-правову зацікавленість у справі. Як вбачається з матеріалів справи, спір у даній справі виник з дій державної виконавчої служби, яка під час здійснення виконавчого провадження, винесла постанову про арешт майна боржника, яке на підставі договору застави належить позивачеві та забезпечення якого зареєстроване у реєстрі обтяжень. При цьому, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що подальше звернення стягнення на майно боржника, яке полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина 1 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження"), призведе до порушення частини 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", якою передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченою заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно вимог ст. 572 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 19 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, тобто позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок вищевказаного автомобіля перед іншими кредиторами. Частиною 4 ст. 590 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Аналогічні положення містить ст. 20 Закону України "Про заставу". В силу приписів частини 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. При цьому частиною 3 цієї статті визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Водночас частиною 4 ст. 54 цього Закону встановлено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом (частина 7 ст. 54 Закону). Аналогічні положення містяться в пункті 5.3.5. Інструкції про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999, № 74/5, яким роз'яснено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. Статтями 17 та 18 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом або договором. Наступні застави вже заставленого майна допускаються в разі, якщо інше не передбачено законом і попереднім договором застави. Якщо предметом застави стає майно, яке вже є заставним забезпеченням іншого зобов'язання (боргу), заставне право попереднього заставодержателя зберігає силу. Якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше. Згідно копії Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, 14 лютого 2014 року державним виконавцем Відділу ДВС Сімферопольського МУЮ АР Крим була винесена Постанова №б/н про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Вищевказаний арешт порушує права позивача (Заставодержателя) щодо реалізації предмета застави, оскільки в разі виникнення факту невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, то існування зазначеного арешту унеможливлює проведення дій щодо звернення стягнення та реалізації заставленого майна, в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Пріоритет зареєстрованого обтяження визначається у черговості їх реєстрації, а обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Згідно ст.ст. 589, 590, 592 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), у разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави. Таким чином позивач як заставодержатель має першочергове право на реалізацію предмета застави в разі порушення основного зобов'язання відповідно до умов договору застави провести реалізацію предмета застави в рахунок погашення заборгованості за кредитними зобов'язанням відповідача. Існування арешту на заставне майно, порушує права позивача як застводержателя відносно реалізації предмета застави при наявності фактів невиконання кредитних зобов'язань. Відповідно до п.7 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», спори які виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. На підставі викладеного,

Outcome: approved