Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі. Мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 04 квітня 2017 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2017 року, його поновлено на посаді заступника начальника філії «Центр транспортного сервісу «Ліски» ПАТ «Українська залізниця» з 22 грудня 2016 року. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України рішення суду в частині повнолення на роботі підлягає негайному виконанню, проте відповідач всупереч вимогам ч.5 ст. 235 КЗпП України поновив його на роботі не з 22 грудня 2016 року як передбачено рішенням суду, а з 29 серпня 2017 року згідно наказу № 2109/ос, тобто через 168 робочі дні. Ввазає, що на підставі ст. 236 КЗпП України відповідач має сплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за 168 робочі дні при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі в загальній сумі 101 510 грн. 64 коп., що розраховується за наступною формулою: 168 робочі дні - період вимушеного прогулу х 604 грн. 23 коп. - розмір його середньоденного заробітку = 101 510 грн. 64 коп. Окрім того, вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 20 000 грн. 00 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 13 січня 2017 року (а.с. 36), позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в редакції позовних вимог від 18 жовтня 2017 року (а.с. 48-50, 51). В судовому засіданні представник відповідача Гросман О.М., діюча на підставі довіреності від 22 грудня 2016 року (а.с. 56-57), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволення, посилаючись на оскарження рішення суду про поновлення позивача на роботі в касаційному порядку. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 04 квітня 2017 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2017 року та звернуто до виконання, позов [PERSON] до ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" про визнання наказів про звільнення незаконними, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) № 756-ос/тр від 22.12.2016 року ФІЛІЇ "ЦЕНТР ТРАНСПОРТНОГО СЕРВІСУ "ЛІСКИ" ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" щодо звільнення за п. 5 ч.1. ст. 41 КЗпП України [PERSON]; визнано незаконним та скасувано наказ № 2425/ос від 22.12.2016 року ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" щодо звільнення за п. 5 ч.1. ст. 41 КЗпП України [PERSON]; поновлено його на посаді заступника начальника філії "ЦЕНТР ТРАНСПОРТНОГО СЕРВІСУ "ЛІСКИ" ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" з 22.12.2016 року; стягнуто з ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до положень частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з частиною п'ятою статті 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом статті 236 КЗпП в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Проте, відповідач всупереч вимогам ч.5 ст. 235 КЗпП України поновив його на роботі не з 22 грудня 2016 року як передбачено рішенням суду, а з 29 серпня 2017 року згідно наказу № 2109/ос, тобто через 168 робочі дні (а.с.52). Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). На підставі ст. 236 КЗпП України суд приходить до висновку про те, що відповідач має сплатити позичачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за 168 робочі дні при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі в загальній сумі 101 510 грн. 64 коп., що розраховується за наступною формулою: 168 робочі дні - період вимушеного прогулу (з 22 грудня 2016 року по 28 серпня 2017 року) х 604 грн. 23 коп. - розмір його середньоденного заробітку = 101 510 грн. 64 коп. У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП України). Виплата середнього заробітку проводиться за час вимушеного прогулу та законом України не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, такий правовий висновок зробив Верховний Суд України 25 травня 2016 року. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України). Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Згідно п.21 вказаної Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд вважає, що проведений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 168 робочі дні за період вимушеного прогулу (з 22 грудня 2016 року по 28 серпня 2017 року) при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача в загальній сумі 101 510 грн. 64 коп. проведений у відповідності до вимог закону й повинен покладатися в основу рішення. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 2371 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, надавши оцінку поясненням позивача, письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині вимог частково на підставі принципу розумності та справедливості. Позивач оцінює оцінює моральну шкоду в сумі 20 000 грн., яку суд вважає необгруновано завещеними. Проте, суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що невиплата заробітної плати сталася з вини відповідача (незаконність звільнення та факт вимушеного прогулу й незаконність позбавлення заробітку), тобто при наявності причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім»ї чи близьких родичів. Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявився у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв»язку із невиплатою йому відповідачем заробітної плати, виходячи із принципу розумності та справедливості, та оцінює її у розмірі 5 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частин 3 та 1 статті 88 ЦПК України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу майнового характеру в сумі 1 015 грн. 10 коп. Й оскільки позивач при зверненні до суд сплатив судовий збір за вимогу немайнового характеру в сумі 640 грн. 00 коп., на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України ця судова витрата підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог. Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди судом задоволена на 25%, відшкодуванню підлягає 160 грн. 00 коп., що становить 1/4 від сплаченого судового збору. Згідно ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 236, 2371 КЗпП України, з урахуванням Закону України про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: partial