Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], звернулися до суду з позовом, у якому просять визнати за кожним право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: смт. М.Коцюбинське Чернігівського району Чернігівської області, вул. Горького, 52, як за колишніми членами колгоспного двору. Вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, що знаходиться в смт. М.Коцюбинське Чернігівського району Чернігівської області, вул. Горького, 52 його власником в цілому є [PERSON] Однак, зазначений будинок належав до категорії колгоспний двір і на момент видачі свідоцтва про право власності за цією адресою були зареєстровані та проживали позивачі та відповідач [PERSON], які мали рівне право на майно колгоспного двору, а отже і на житловий будинок з господарськими спорудами, тому щоб захистити позивачам своє право виникла необхідність звернутися до суду з позовом. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, суду зазначила, що з відповідачем [PERSON] одружились у 1978 році, спільними зусиллями на місці старої хати звели новий будинок, який зареєстрували на свекруху [PERSON], як на голову колгоспного двору, оскільки вона працювала у колгоспі, позивач та її чоловік у колгоспі не працювали. На той час вона з цим погодилась. Останнім часом життя з чоловіком не склалось, тому весною 2013 року вона поїхала в с. Ст. Білоус у будинок своєї матері, але залишилась зареєстрована у спірному будинку та періодично приїжджала у смт. М. Коцюбинське, вела господарство і там, і там. На той час, вона думала, що все влаштується і буде, як раніше. 12 липня 2013 року вона з донькою знову приїхала в смт. М. Коцюбинське, чоловік не впустив їх до хати, поміняв ключі та двері. З цього приводу вона не зверталась до правоохоронних органів, але вважає, що цим порушено її право на користування будинком. Зазначила, що раніше звернутись до суду не було фінансової можливості, оскільки треба було ремонтувати стару хату для проживання у ній. У будинку свекрухи і досі залишились її речі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Суду зазначила, що після розлучення з першим чоловіком, зробила у батьківському будинку ремонт, але не має можливості приїхати у батьківську хату, оскільки батько цьому заперчує, створює неможливі умови для проживання, не дозвролив їй з чоловіком проживати у хаті, хоча їй жити нема де. За таких обставин вона переїхала до мами у с. Ст. Білоус влітку 2013 року, у вересні 2013 року її син пішов до школи уже в с. Н.Білоус. Зазначила, що ніколи не розривала звязок з батьківською хатою, приїжджала на вихідні, допомагала по господарству, після розлучення з першим чоловіком зробила ремонт у будинку. У будинку залишились її речі. Підтвердила, що 12 липня 2013 року вона з мамою приїхала в смт. М.Коцюбинське, але відповідач не впустив їх до хати. Позивач [PERSON] показав, що до 2003 року він був зареєстрований та проживав у спірному будинку. Після одруження знявся з реєстрації, приїжджає у гості на вихидні, його особистих речей у будинку не має. Вважав, що через відносини, які між ними склались, сімя не може проживати разом. Відповідач [PERSON] не приймала участі у судовому засіданні через похилий вік, про розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином. Відповідач [PERSON] підтвердив, що будинок будували на місці старої хати. Стверджував, що дружина та донька виїхали з будинку влітку 2012 році, тому пропустили строк звернення до суду. Зазначив, що не чинить перешкод у користуванні позивачами житловим будинком, але в той же час вважав, що дружина не має права на частку. Вважав, що за його життя дітям не слід ставити питання про поділ будинку. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, вважав, що відповідачі, не проживаючи протягом останніх трьох років у будинку, втратили право на майно колгоспного двору. Представник відповідача Михайло-Коцюбинської селищної ради, Чернігівського району та області в судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно наданої копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24 січня 1989 року [PERSON], як голові колгоспного двору, належить в цілому житловий будинок з господарськими спорудами в смт. М.Коцюбинське, по вул. Горького № 52, Чернігівського району Чернігівської області (а.с.3). З довідки [PERSON] селищної ради від 04 липня 2016 року вбачається, що за адресою: смт. М.Коцюбинське по вул. Горького № 52 Чернігівського району Чернігівської області станом на 01 липня 1990 року проживали та були зареєстровані: [PERSON] голова колгоспного двору, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] члени колгоспного двору. За [PERSON], як головою колгоспного двору, належить земельна ділянка площею 0,37 га (а.с.5,20). Згідно з положеннями ст. 120 Цивільного кодексу УРСР, що був чинним на час виникнення спірних відносин, колгоспний двір є сімейно-трудовим об'єднанням осіб, які використовують на праві спільної власності майно двору для ведення підсобного господарства та сімейних потреб. Сім'я селянина-колгоспника складає основу колгоспного двору, а належність до неї - одна з умов членства в колгоспному дворі. У судовому засіданні встановлено, що колгоспницею була [PERSON], голова колгоспного двору. Таким чином, станом на 01 липня 1990 року та 15 квітня 1991 року господарство відносилося до суспільної групи колгоспний двір, де [PERSON] була головою господарства. Колгоспний двір за Цивільним кодексом Української РСР (1963 року) визначався, як сімейно - трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Як суспільна група, колгоспний двір існував до 15 квітня 1991 року, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української РСР № 885 - ХІІ, якою було введено в дію Закон України '' Про власність ''. Відповідно до нормативно - правових актів, які були чинними на час існування колгоспного двору, зокрема, '' Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах'', такі книжки були основними документами по визначенню суспільної групи господарства. Суспільна група господарства встановлювалась в залежності від роду занять голови господарства ( сім'ї). Закон "Про власність", прийнятий Верховною Радою УРСР 07 лютого 1991 р., набрав чинності 15 квітня 1991 р. Виходячи з положень ст. 15 Закону "Про власність" та роз'яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", майном колгоспного двору є майно, яке придбане до 15 квітня 1991 року і право на нього в рівних частках мають всі члени двору, які на вказану дату не втратили такого права. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказано, що положення ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, що виникли після введення в дію цього закону. До правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, а отже спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватись за нормами, які регулювали власність цього двору, зокрема: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку у його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Стаття 126 Цивільного кодексу УРСР містить аналогічні положення, що працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку в майні колгоспного двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Крім того, відповідно до статті 123 ЦК УРСР 1963 року, чинною на час існування спірних правовідносин, частка члена колгоспного двору в майні двору визначалась при виході із складу двору або при поділі двору. Розмір частки члена двору встановлювався, виходячи із рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Виходячи зі змісту статті 124 ЦК УРСР 1963 року при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу, виділ частки в натурі провадився з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. Право вимагати виділу майна при виході із складу двору мали члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років могли вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, виділу вимагали їх батьки (опікуни, піклувальники). Судом встановлено, що всі позивачі та відповідачі на момент набрання чинності ЗУ « Про власність», були зареєстровані та проживали у спірному господарстві, тобто були членами колгоспного двору на момент припинення його існування, і кожен з них мав право на 1/5 частину у майні колгоспного двору. Позивачі [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми, їх інтереси представляли батьки. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п.6 Постанови '' Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності '' від 22 грудня 1995 року № 20, на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Згідно зі\~ст. 71 ЦК УРСР\~загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності згідно зі\~ст. 76 ЦК УРСР\~починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Аналогічні положення містяться і в ЦК 2004 рокуст. 358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Крім того,\~ст. 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Стороною відповідача, шляхом подання відповідної заяви( а.с.50), заявлено про застосування позовної давності до вимог позивачів. Згідно зі статтями\~256,\~257 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1\~статті 261 ЦК України). Таким чином право на позов виникає з дня, коли особа дізналась про порушення свого права. За показами свідків зі сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивачка та її донька виїхали із спірного будинку весною ( перед паскою) 2013 року, свідки ж зі сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стверджували, що позивачка та її донька виїхали з будинку перед паскою 2012 року. З наданої суду довідки [PERSON] селищної ради від 04 жовтня 2016 року вбачається, що дитина [PERSON] [PERSON] був зарахований до ДНЗ « Пролісок» 25 березня 2011 року на підставі заяви матері та відвідував садок до 01 червня 2013 року, після чого був відрахований на підставі заяви матері у звязку з досягненням шкільного віку. Сама ж [PERSON] згідно довідки [PERSON] амбулаторії від 28 вересня 2016 року перебувала на обліку у лікаря акушер- гінеколога [PERSON] районної лікарні з приводу вагітності, як така, що проживає в [INFO]. Надані позивачем акти від 03 жовтня 2016 року та від 11 жовтня 2016 року про періоди проживання [PERSON] та її доньки [PERSON] в смт. М.Коцюбинське та с. Н.Білоус Чернігівського району суд не приймає до уваги, оскільки зазначені у них дані суперечать встановленим по справі обставинам справи, та виконані, як встановлено у судовому засіданні, за допомогою заінтересованої особи - представника позивача. Сама ж позивачка стверджувала, що коли життя з чоловіком не склалось, він почав зраджувати, вона проживала, то в [PERSON], то в [PERSON]. Порушення права позивачки та її доньки сталось на думку суду саме 12 липня 2013 року, у той день коли відповідач [PERSON] не впустив їх у будинок, у подальшому змінив ключі та двері. Саме з цього часу позивачі [PERSON] та [PERSON] не можуть потрапити у будинок та розпоряджатись своєю власністю. На думку суду саме з цього дня у позивачів виникло право на позов, і саме з цього часу необхідно відраховувати трирічний строк позовної давності на звернення до суду. Таким чином, звернувшись до суду з позовом 23 червня 2013 року ( а.с. 6) позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись за захистом свого права у межах строку позовної давності. Позивач [PERSON] з 2003 року у будинку не зареєстрований, одружився та виїхав на постійне місце проживання до іншого населеного пнкту, протягом трьох років з цієї дати до суду за захистом свого права не звертався. А тому суд вважає, що він пропустив трирічний строк позовної давності на витребування частки у майні колишнього колгоспного двору, а тому йому у позові має бути відмовлено за пропуском строку позовної давності. Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позову позивачів [PERSON] та [PERSON] та у відмові у позові [PERSON] за пропуском строку звернення до суду за захистом свого порушеного права. На підставі викладеного,

Outcome: approved