Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернувся із вищезазначеним позовом до відповідача та просив суд: - зобов'язати [PERSON] відкрити банківський рахунок для добровільного перерахування аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] та надати йому реквізити рахунку особисто під підпис або рекомендованим листом з описом вкладення; - встановити обов'язковий для виконання [PERSON] графік його особистого вільного спілкування з сином [PERSON] не менше ніж 8 днів щомісячно, з правом забирати його для прогулянки, відвідування дитячих закладів, театру, цирку, дитячих свят, тощо, в тому числі за місцем його проживання у м. Харків та не менше 30 днів на рік для спільного відпочину з правом виїзду за межі України. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 17.04.2010 року по 10.10.2012 року він перебував у шлюбі з [PERSON], який розірваний за ініціативою [PERSON] рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2012 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. За усною домовленістю з відповідачем, яка навчалась у Дніпропетровську, а він працював у м. Харкові, [PERSON] з сином проживала в місті Дніпропетровську, а він приїздив у вихідні та святкові дні. Після закінчення навчання, [PERSON] з невідомих йому причин, без повідомлення, відмовилась переїхати до м. Харкова та отримала направлення на роботу в м.Дніпропетровську. Відносини між ними погіршились, в подальшому вона подала позови про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, які були розглянуті судом та позовні вимоги [PERSON] задоволені. Під час розгляду судом позову про розірвання шлюбу він ставив питання про участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, при цьому відповідач наполягала на тому, що не буде перешкоджати йому у спілкуванні сином та надасть можливість приймати участь в його вихованні. Однак, відповідач [PERSON] не дотримує свого зобов'язання, не надає йому можливості вільно спілкуватись з сином, водити його на прогулянку та ін.. Побачення з сином вона дозволяє йому лише у своїй присутності та у власному помешканні, в присутності дитини [PERSON] дозволяє собі скандальний тон, висуває йому обвинувачення, що може негативно вплинути на виховання дитини. Також, [PERSON] чинить йому перешкоди у виконанні рішення суду про стягнення аліментів, не дає йому розписку про отримання суми аліментів, не бажає відкривати або вказати свій батьківський рахунок для внесення аліментів. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на викладене в позові та просив його задовольнити. В попередньому судовому засіданні, яке відбулось 23.04.2013 року за особистої участі позивача, останній повідомив суду, що доказів чинення йому перепон в спілкуванні з дитиною він не має, однак вважає, що може спілкуватись з дитиною коли йому заманеться та де він забажає, в тому числі в м. Харкові. Щодо хвороби дитини йому відомо не було, тому він остаточно не впевнений в наявних захворюваннях. Разом з тим зазначив, що за час розгляду справи в суді він тричі спілкувався з дитиною у присутності матері, таке спілкування відбувалось у її помешканні, при цьому відвідування закінчувалося лайкою, спровокованою відповідачем, що негативно впливає на дитину. Вважає, що спілкування з дитиною у присутності матері є недоцільним, оскільки не зможе пройти у спокійній обстановці, він має рівні права з матір'ю дитини на спілкування з сином, проживають вони в окремих містах, тому він має право на спілкування з сином за своїм місцем проживання. В хвороби свого сина він не вірить, оскільки матір з дитиною приїжджали до Харкова 10.06.2012 року, зустріч відбулась нормально. Неодноразово наголошував на тому, що спілкуватись з дитиною у присутності матері він не може, оскільки з відповідачем по справі має конфлікт. Вважає, що спілкування з дитиною можливе тільки не в присутності матері, поза її місцем мешкання, погодився з думкою відповідача про те, що дитина має до нього звикнути, тому спочатку не має наміру забирати її до себе додому в м. Харків. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на ст.19 СК України зазначала, що отримання висновку для розгляду такої категорії справ не є обов'язковим, більш того орган опіки та піклування не вправі видавати такий висновок за умови наявності в суді нерозглянутої справи. Вважає, що факт чинення перешкод відповідачем у спілкуванні з дитиною доведений, виник внаслідок неприязнених стосунків між сторонами, позовні вимоги доведені, оскільки [PERSON] забезпечений житлом, яке може забезпечити потреби дитини, що підтверджується актом обстеження житлово - побутових умов, позивач має сталий дохід та спроможний оздоровити дитину за кордоном. Вважає стан здоров'я дитини задовільним, відкидаючи доводи та докази відповідача щодо численних захворювань малолітньої дитини [PERSON], ставлячи під сумнів видані довідки органами охорони здоров'я та висновки приватних лікарів. Разом з тим, про проведення судової експертизи не клопотала, не дивлячись на те, що судом було роз'яснено таке право сторонам. Також, вказала на те, що до комісії Управління служби у справах дітей позивач не прибув для вирішення часів спілкування з дитиною, оскільки вважає такий висновок не обов'язковим, тому поштою, будучі повідомленими в суді про час та місце засідання комісії, надіслали до комісії усі необхідні на їх думку документи. Ознайомившись з висновком комісії в судовому засіданні виклала свою думку відносно нього, а саме: висновок вважає складеним у порушення вимог чинного законодавства, складений упереджено, на користь матері, в присутності матері батько не зможе виховувати дитину, через агресивний характер матері, яка постійно провокує конфлікти. У висновку комісії не надано оцінку доказам відповідача, взагалі такий висновок не може бути прийнятий судом як доказ, оскільки він протирічить інтересам дитини. Пояснила суду, що аліменти на утримання дитини позивач сплачує добровільно, має намір забезпечити лікування дитини за своїм місцем мешкання, дитина не отримує нормального розвитку тільки від материнського виховання, відповідач не дотримується усіх вказівок лікаря, не була в декретній відпустці по догляду за дитиною, наразі теж працює, залишаючи дитину на своїх батьків. Відповідач в судовому засіданні заперечувала частково проти задоволення позовних вимог, оскільки на день пред'явлення позову до суду спору між сторонами не існувало, перепон позивачу вона не чинила, інтересу до виховання дитини батько не виявляв. Розірвання шлюбу відбулось у зв'язку з тим, що разом вони ніколи не мешкали, позивач має скандальну поведінку, зустрічався з іншою дівчиною, після народження дитини вона не знала на яке прізвище записувати сина, оскільки позивач ухилявся від надання своєї згоди, між ними виник спір з приводу реалізації релігійних звичаїв, яких вона не дотримується, вважаючи їх жорстокими, тому дитину записала на ім'я відповідача в останній можливий для цього день. Зазначила, що після народження дитини мала ускладнення здоров'я, чоловік її долею не цікавився, грошей не надавав, погрожував тим, що вивезе дитину до Ізраїлю. З народження дитина має численні захворювання: кіста головного мозку, затримка речового розвитку, порушення вестибулярного апарату, нервові розлади, дитина стоїть на диспансерному обліку лікаря невролога, до транспортування не придатна, оскільки сильно укачується. У вихованні дитини їй допомагають її батьки, оскільки її матір є пенсіонеркою, сама відповідач працює лікарем-інтерном за фахом терапевт (дорослого населення), тому їй відомі усі навички лікування дитини, обставини перебігу хвороби, вона виконує рекомендації лікарів, відвідує заклади охорони здоров'я, курси масажу. Впродовж судового розгляду [PERSON] наполягала на тому, що відповідач має негативну рису характеру, яка може вплинути на дитину, оскільки захоплюється азартними іграми, та програв усі дитячі гроші, які вона отримала у зв'язку з народженням дитини. Вважає позов надуманим, оскільки дійсного наміру виховувати дитину позивач не має, насправді це помста за розлучення. Після останніх відвідувань сина батьком [PERSON] вона впевнилась в тому, що дитина його не впізнає, окрім того, батьки позивача (дідусь та бабуся) не виявляють бажання спілкуватись з дитиною, не приїжджають в гості, не дивлячись на запрошення їх її матір'ю. Позивач про намір спілкування з дитиною говорить лише в приміщенні суду, не реалізуючи його після завершення судових засідань, хоча вона була згодна на відвідування ним дитини. Вважає позовні вимоги не прийнятними, оскільки не можливо перевозити таку маленьку і хвору дитину на великі відстані, оскільки єдиний раз, коли вона таке зробила, дитина укачалась, довелось робити часті зупинки, дитина постійно плакала та блювала, довелось мити машину у хімчистці, до батька дитина не звикла, він не знатиме, що з нею робити, окрім того має непослідовний характер, цікавиться іграми на планшеті, а не вихованням дитини. Також пояснила, що однією сім'єю ніколи не мешкали, проживали за різними адресами. Позовні вимоги визнала в частині спілкування батька з дитиною щонеділі у присутності матері впродовж двох годин, посилаючись на вік дитини та стан її здоров'я, відсутності у дитини звички до батька, підтримала висновок Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради щодо часів спілкування позивача з сином. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що на момент подачі позову до суду між сторонами спору не існувало, оскільки перепон позивач у спілкуванні з дитиною ніхто не чинив, жодного доказу, який підтверджує чинення перешкод [PERSON] не надано, бажання спілкуватись з дитиною позивач не виявляє, будучі неодноразово закликаним до спілкування та виховання дитини позивач не з'являвся за місцем мешкання відповідачки. До вступу у справу представника позивача між сторонами продовжували зберігатись нормальні дружні стосунки, ніяких конфліктів не було, оскільки позов було подано поза відома відповідача, з незрозумілих підстав, відповідач нормально спілкувалась і з батьками позивача, тобто дідусем та бабусею дитини, запрошувала їх у гості. Оскільки жодних доказів чинення перешкод позивачем не надано, вважає, що представник позивача навмисно вводила суд в оману стосовно наявності між сторонами неприязнених відносин та конфлікту, в тому числі в приміщенні суду, задля доведення своїх вимог в поза процесуальному порядку. Вважає, що батько дитини зобов'язаний брати участь у вихованні дитини, тому позовні вимоги частково визнає, незалежно від їх доведеності, втім, приймаючи до уваги захворювання дитини та малолітній вік, не вбачає можливим погодитись на умови позивача, дитина не звикла до позивача, оскільки ніколи з ним не мешкала, тому погоджується на умови, встановлені висновком управління служби у справах дітей, вважаючи його обґрунтованим та обов'язковим для суду в даній категорії справ. Зазначила, що була присутня на комісії з розгляду питання про вирішення порядку участі батька у вихованні дитини, однак позивач на комісію не з'явився, будучі запрошеним телефонограмою, свої докази надав, вони повно розглянуті комісією. Твердження представника позивача про провокування конфліктів її довірителем спростувала, вважаючи їх безпідставним наклепом та оговором, з метою прихилення суду на свою сторону, оскільки жодних доказів та підстав задоволення позовних вимог не має, окрім доброї волі її довірителя. Проти наданих позивачем доказів в судовому засіданні 03.07.2013 року заперечувала, посилаючись на порушення процесуального порядку, оскільки суд перейшов до стадії розгляду справи по суті, надані докази виникли після закінчення підготовчої частини судового розгляду. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилась, до суду надала заява про розгляд справи у її відсутність та висновок щодо права на спілкування з малолітнім сином та участі у його вихованні. Заслухавши думку сторін по справі, вислухавши допитаних свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, з 17.04.2010 року по 10.10.2012 року сторони по справі перебували у шлюбі, розірваному судом на підставі позову [PERSON], проти задоволення якої не заперечував [PERSON] Означеним рішенням встановлено та самими сторонами не оспорюється факт окремого проживання за час перебування в шлюбі, а також зустрічі сім'ї по вихідним та святковим дням. /а.с.6/ Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO], про що видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10.11.2010 року, актовий запис №1419. /а.с.5/ Вказані докази долучені позивачем до позову та надіслані суду рекомендованим листом з описом вкладення, інших доказів не зазначено. /а.с.8/ Позивачем було пред'явлено вимогу про зобов'язання [PERSON] відкрити банківський рахунок для добровільного перерахування аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] та надати йому реквізити рахунку особисто під підпис або рекомендованим листом з описом вкладення, яка не підлягає задоволенню, оскільки є безпідставною. Так, відповідачем надано до суду копію заяви, з якою вона звернулась до начальника Київського ВДВС Харьківського управління юстиції про прийняття до виконання виконавчого листа про стягнення аліментів з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON], в якому зазначила банківські реквізити та номер картки отримувача /а.с.37/. Як зазначив позивач, про вказану заяву йому не було відомо. Під час розгляду справи позивач та його представник відмовилися від даної вимоги, однак письмової заяви не надали. Згідно зі ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікованої Постановою Верховної ради Української РСР N 789-XII від 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зважаючи на ст.7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до п.2 ч.2 ст.18 СК України способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Згідно ч. 3 ст. 9 Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Розглядаючи позовні вимоги про встановлення обов'язкового для виконання [PERSON] графіку особистого вільного спілкування позивача з сином [PERSON] не менше ніж 8 днів щомісячно, з правом забирати його для прогулянки, відвідування дитячих закладів, театру, цирку, дитячих свят, тощо, в тому числі за місцем його проживання у м. Харків та не менше 30 днів на рік для спільного відпочину з правом виїзду за межі України, суд виходить з наступного. Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] [INFO] проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Батько [PERSON] - [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS], квартира загальною площею 100 кв.м., житловою площею 69 кв.м., має сучасні меблі та побутову техніку, в квартирі чисто, світло, зроблено ремонт, підключено електроенергію, газопостачання, централізоване водопостачання, опалення та каналізацію, для дитини відведено окрему кімнату, де є місце для відпочинку та зберігання речей, для дитини створені всі необхідні умови. /а.с.95/ З досліджених судом висновків лікаря - психолога Кущ І.П. та наданих нею під присягою пояснень, суд встановив, що [PERSON], [INFO] має знижене сприйняття, постійно контролює наявність поруч матері, не сприймає реальність в повному об'ємі, має зниження розумових процесів узагальнення, що викликано порушеннями речового розвитку, вольові процеси не відповідають віку, дитина емоційно подавлена, тривожна, що у підсумку свідчить про емоційно-лабільний невротичний стан. /а.с.39-41/ Згідно висновку КЗ ДМКЛ №5 від 05.04.2013 року [PERSON], [INFO] має розлад психологічного розвитку з недорозвиненням експресивного мовлення та незрілістю емоційно-вольової сфери. Соціальна взаємодія з оточуючими в присутності матері без ускладнень, але при контакті з незнайомими дорослими та дітьми у відсутності матері [PERSON] одразу починає замикатись у собі, шукати значущого дорослого. Рекомендовано стабільне позитивне середовище з униканням стресових ситуацій, робота з дефектологом, логопедом, дитяча ігрова психотерапія або системно-сімейна психотерапія, соціалізація. /а.с.42/ Згідно з амбулаторною картою та представленою медичною документацією, яка була досліджена в судовому засіданні, у [PERSON] діагноз: ММД: синдром м'язової гіпотонії, синдром пірамідної недостатності, затримка мовленевого розвитку, невротичні ситуаційні реакції на резидуальному фоні, гіпертензіонно-гідроцефальний синдром /ЄХО ЄГ №3734 від 25.09.2013/; розлад психологічного розвитку; розлад експресивного мовлення; неврозоподібний синдром F88/80/. З наданої на запит суду відповіді КЗ "Дніпропетровська дитяча міська клінічна лікарня №5" Дніпропетровської обласної ради від 09.10.2013 року №616 встановлено, що [PERSON] [INFO], який має діагноз: Мінімальна мозкова дисфункція, синдром м'язової гіпотонії, синдром пірамідної недостатності, затримка мовленевого розвитку, невротичні реакції на резидуальному фоні та з 25.09.2013 року проходить курс реабілітації в Центрі медико-соціальної реабілітації дітей з органічними ураженнями ЦНС КЗ "Дніпропетровська дитяча міська клінічна лікарня №5" ДОР /а.с.125-126/. КЗ "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної частини №3" на запит суду від 07.09.2013 року повідомив, що [PERSON] [INFO] знаходиться на диспансерному обліку у лікаря - невропатолога з діагнозом: Мінімальна мозкова дисфункція, синдром м'язової гіпотонії, синдром пірамідної недостатності. Також зазначено, що хлопчик неодноразово консультований лікарями психіатрами в обласній психіатричній лікарні та центрі медико-соціальної реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи /а.с.127/. Свідок з боку позивача [PERSON] (батько позивача) в судовому засіданні пояснив, що відповідач не дає можливості його сину, йому та його дружині (бабусі дитини) бачитись з дитиною, свідком відмови в наданні зустрічі з дитиною він був особисто 22.05.2013 року, його син, тобто позивач, завжди піклувався про дитину, придбавав усе необхідне, приїжджав до дитини, окрім того, дитину двічі привозили до м. Харкова, при цьому ніяких ушкоджень здоров'ю він не помітив, взагалі йому не відомо про наявні хвороби онука. Щодо характеристики власного сина - позивача по справі, зазначив, що негативних рис [PERSON] не має, не палить, не зловживає спиртними напоями, в азартні ігри не грає, на обліку ніде не стоїть. Повідомив суду, що до розірвання шлюбу позивач приїжджав до дитини кожною неділі на вихідні, а після розірвання шлюбу перестав приїжджати, оскільки почали чинити перепони. Допитані в судовому засіданні свідки з боку відповідача - [PERSON] ( матір відповідача), [PERSON] (сестра відповідача) пояснили суду, що позивач мешкав окремо від відповідача в м. Харкові, рідко приїздив до дружини та дитини, останнього разу зустрічався з сином 07 січня 2013 року, ніяких перепон у спілкування з дитиною їх сім'я не чинить, навпаки, [PERSON] запрошувала сім'ю [PERSON] відвідати їх та дитину, однак в гості вони не приїхали; проміжки між зустрічами батька з сином і до моменту подачі позову до суду були значні, позивач не знаходить спільної мови з відповідачем та своїми власними батьками, має не врівноважений характер, підвищує постійно голос, здоров'ям дитини не опікується, займаючись лише власним відпочинком, в тому числі за кордоном. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною 6 ст.19 СК України встановлено, що суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з висновком №13/15-797 від 08.11.2013 року /а.с.166-167/ Бабушкінська районна у м.Дніпропетровську рада вважає за доцільне визначити години для участі у вихованні та спілкуванні [PERSON] з дитиною [PERSON] [INFO], два раза в місяць у неділю з 10.00 до 14.00 до виповнення дитиною 5 років, у присутності матері на території міста Дніпропетровська. Однак, суд не погоджується з даним висновком, враховуючи рівні права батьків при вихованні та спілкуванні з дитиною та вважає доцільним захистити порушене право позивача шляхом встановлення часів спілкування та виховання дитини [PERSON], [INFO], кожної суботи та неділі з 13 до 17 години у присутності матері дитини [PERSON], на території м.Дніпропетровська, оскільки в будній день позивач працює та не зможе приїжджати до Дніпропетровська, переїзд від м. Харкова до м. Дніпропетровська займає кілька годин, тому встановлення часів спілкування з дитиною зранку не є доцільним. Разом з тим, суд зазначає, що як зазначено сторонами по справі, дитина до позивача не звикла, має порушення речового розвитку та ходьби, емоційно не врівноважена, схильна до замкнення в собі, а тому спілкування з дитиною буде доцільним у присутності матері. Суд приймає до уваги стан здоров'я дитини та її малолітній вік, що не дозволяє її вивозити за кордон, оскільки в будь-який час дитина може потребувати огляду та допомоги лікарів, тому в цій частині позовних вимог про надання права на спілкування з дитиною не менше 30 днів на рік для спільного відпочину з правом виїзду за межі України слід відмовити. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON], у встановлений судом час для спілкування з сином [PERSON], у присутності матері - [PERSON], задля фізичного та духовного розвитку дитини, надання доступу до культурних та інших духовних цінностей, може з ним гуляти, відвідувати дитячі заклади, театри, цирк, дитячі свята, тощо. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial