Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про захист честі гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що протягом 2015 року на його мобільний телефон абонентський номер [NUMBER] та адресу - [ADDRESS], поступали дзвінки та СМС з погрозами від абонентів, які представлялись працівниками ТОВ"ПрімоКолект. Центр грошових вимог" з вимогою сплатити борг по кредиту ПАТ КБ "ПриватБанк" та на вказану адресу поступали листи із незаконними вимогами, підозрою його у шахрайстві, заявами про відкриття на нього кримінальної справи. Він неодноразово пояснював представникам відповідача, що жодних заборгованостей немає та просив їх не турбувати по даному питанню та не надсилати листи з вимогами по не існуючим номерам договорів .Однак відповіді на свої звернення він не отримав, дзвінки на його особистий телефон з вимогами та погрозами продовжувались, а з липня 2016 року вони стали щоденними. Внаслідок таких дій представників відповідача у нього погіршились стосунки з батьками, так як вони теж отримували листи на свою адресу [ADDRESS] .Окрім того, на фоні цих подій в нього погіршився звичний ритм життя, погіршився сон. Через постійні конфлікти з працівниками ТзОВ "ПрімоКолект. Центр грошових вимог» у його вагітної дружини почались стреси, підвищилась дратівливість . Він не може нормально зосередитись на роботі, значно впала його продуктивність, внаслідок чого виникли проблеми з керівництвом. Так як не одноразово дзвінки поступали в робочий час його звільнили, він не міг знайти гідну роботу 1,5 місяці. Вважає, що діями відповідача порушено його особисті немайнові права, нанесено шкоду його честі, гідності та діловій репутації, яку він оцінює в 50 000 грн. та моральну шкоду, яку також оцінноє в 50 000 грн. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у позові, просить такий задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на письмовий відзив відповідно до якого, вважає позовні вимоги необґрунтованим, оскільки 12 вересня 2011р. ТОВ «ПрімоКолект. Центр грошових вимог» та ПАТ «Приват Банк» уклали Агентський договір відповідно до якого, ТОВ «ПрімоКолект.» зобов'язалось в інтересах та за плату надати послуги зі стягнення заборгованості з Боржників кредиту. Умовами передбачено гарантію Банку про те, що заборгованість за кредитними договорами дійсно - виникла на законних підставах, не є погашеною чи прощеною. Відповідач, уповноважувався здійснювати телефонні дзвінки, направляти СМС повідомлення. ТОВ «ПрімоКолект. Центр грошових вимог» отримало від Банку реєстр боржників, у якому зокрема містилась інформація про заборгованість гр. [PERSON] Реєстр боржників було отримано в роботу 28.07.2016 року та відкликано банком 28.10.2016р. Відтак, ТОВ «ПрімоКолект. Центр грошових вимог" на виконання умов Договору про надання послуг правомірно отримав інформацію надану Банком у тому числі щодо гр. [PERSON]. Вважає, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, відтак відсутні підстави для стягнення моральної шкоди передбачені ст. 1167 ЦК України. В судовому засіданні представник відповідача надав свої додаткові письмові пояснення згідно яких вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди безпідставними з огляду на те, що в обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач вказує, що турбувати телефонними дзвінками, листами та вимогами щодо погашення заборгованості його почали у 2015р. Позивач підтвердив, що погіршення стосунків з батьками, сусідами, дружиною відбулось після вчинення цих дій, тобто з 2015р. Разом з тим, матеріалами справи достовірно підтверджено той факт, що заборгованість Позивача опрацьовувалась Відповідачем у період з кінця липня по жовтень 2016р. Окрім того, вказує,що позивач підтвердив те, що звільнення з роботи відбулось за ініціативою Позивача, а інформацію про заборгованість його рідні отримали безпосередньо від нього, та в майбутньому розголосили її серед сусідів. Таким чином, в процесі розгляду справи встановлено, що інформація про заборгованість була розголошена Позивачем з власної волі та за пів року до того часу, як Відповідач почав опрацьовувати цю справу. Звертає увагу на те, що усі дії щодо досудового врегулювання заборгованості були вчинені виключно на користь ПАТ «КБ «Приват Банк». Відповідач просив погасити заборгованість, шляхом оплати коштів на рахунки зазначені в Кредитному договорі. Роздруківки смс-повідомлень не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки останні слід вважати недостовірними та неналежними, відтак неможливо встановити, на чий саме телефон вони надходили та у якому році відправлялись. Вважає, що усі дії, які були здійснені щодо Позивача у період опрацювання справи були вчинені у межах передбачених чинним законодавством України та Агентським Договором укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк». Інформація про заборгованість Позивача була надана безпосередньо ПАТ КБ «ПриватБанк» та станом на дату розгляду справи не була спростована. Агентський договір на дату слухання справи є чинним та укладений з дотриманням принципу свободи договору передбаченого ст. 627 ЦК України, 295 ГК України. Окрім того, позивачем не доведено, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір моральної шкоди, в чому полягає моральна шкода. Також, просить стягнути з Позивача витрати пов'язані з розглядом справи у розмірі : 7322 грн. 40 коп. Де 5000 грн. витрати на правничу допомогу та 2322 грн. 40 коп. витрати пов'язані з перекладом Агентського договору. Представник третьої особи ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що у позивача перед банком є заборгованість, однак відмовився вказати суму такої заборгованості, та за якими кредитними договорами така виникла, посилаючись на те, що дане питання не є предметом розгляду. Підтвердив факт укладення ПАТ КБ " Приватбанк" та колекторською компанією ТОВ «ПрімоКолект. Центр грошових вимог" агентського договору . Причин незвернення до суду із самостійними позовними вимогами до відповідача пояснити не зміг. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що 12 вересня 2011р. ТОВ «ПрімоКолект. Центр грошових вимог» та ПАТ «Приват Банк» уклали Агентський договір № ПБ-КА-04-2011 . Відповідно до змісту Договору, ТОВ «ПрімоКолект. Центр грошових вимог» зобов'язалось в інтересах та за плату надати послуги зі стягнення заборгованості з Боржників . Пунктом 1.2. Агентського договору передбачено гарантію Банку про те, що заборгованість за кредитними договорами дійсно - виникла на законних підставах, не є погашеною чи прощеною. Відповідно до п. 2.2.1. Договору, Відповідач, уповноважувався здійснювати телефонні дзвінки, направляти смс повідомлення, проводити особисті зустрічі з боржниками, та вчиняти інші дії спрямовані на досудове врегулювання заборгованості. На виконання умов Агентського договору, ТОВ «ПрімоКолект» отримало від Банку реєстр боржників, у якому зокрема, містилась інформація про заборгованість гр. [PERSON] за КД № L-199 від 06.05.2014 р. та № 985696 від 13.04.2015. Матеріалами справи встановлено, що починаючи з липня 2016 року на телефонний номер позивача та його домашню адресу надходили листи - претензії, із зобов»язанням погасити борг та погрозами описати і конфіскувати майно. Зокрема, у «Супровідному листі до заяви про порушення кримінальної справи за ч.1 ст. 190 КК України», представниками ТОВ «ПрімоКолект. Центр грошових вимог», містяться вислови, що позивач заволодів чужими коштами шляхом шахрайства чи зловживанням довірою. Окрім того, із даного листа вбачаються погрози у порушенні кримінальної справи. ( а.с.6). Із скріншотів смс - повідомлень із номеру - [NUMBER], вбачається, що позивача відверто звинувачують у шахрайстві та вимагають здійснити виклик на номери мобільних телефонів, що належать ТОВ " ПрімоКолект. Центр грошових вимог" , погрожуючи вчиненням відповідних дій. Такі дії відповідачів, на думку позивача, принижують його честь та гідність. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно частин 1-3 ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, відповідно до положення ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на свободу висловлення своєї думки. За текстом цієї статті це право включає не тільки свободу дотримуватися своєї думки, тобто не переслідуватися за свої переконання, але також можливість вільно отримувати і поширювати інформацію про ідеї. Положення вищевказаної норми визначають розподіл тягаря доведення між сторонами, з урахуванням чого мають бути застосовані положення ст. 81 ЦПК України щодо обов'язків доказування. Позивачем не доведено, що інформація, що містилася у незаконних вимогах відповідача була поширена серед інших осіб. Твердження позивача нічим не підтверджуються, а отже є оціночними судженнями позивача. Крім того, у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 27 лютого 2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Із пояснення отриманих в ході розгляду справи, судом встановлено та підтверджується учасниками процесу, що між позивачем та ПАТ КБ "Приватбанк" існують договірні відносини, за якими позивач має заборгованість. Між ПАТ КБ "Приватбанк" , останній уклав з ТОВ «ПрімоКолект. Центр грошових вимог» Агентський договір, за яким отримало обов"язок вимоги заборгованості із боржників банку за кредитними договорами. Вирішуючи даний спір, суд вважає за доцільне застосувати положення ст. 277 ЦК України, на підставі наданих сторонами доказів, оскільки інформація , що поширювалася представником відповідача у формі листів та смс - повідомлень про наявність заборгованості позивача перед банком не підлягає визнанню недостовірною, така інформація стосується позивача, підтверджується письмовими доказами, зокрема договором кредиту, то така не може визнаватися незаконно поширеною. Разом, з тим, вирішуючи вимогу позивача про припинення неправомірних дій із боку відповідача, суд приходить до наступного висновку. Стаття 68 Конституції України встановлює обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до положень п.2 ст.16 ЦК України, до загальних способів захисту цивільних прав та інтересів відноситься зокрема припинення дії, яка порушує право та відшкодування моральної шкоди. До спеціальних способів захисту, які застосовуються до всіх особистих немайнових прав, відносяться відновлення порушеного особистого права, спростування недостовірної інформації, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права, в тому числі право на повагу до гідності та честі і недоторканості ділової інформації. Суд вважає за необхідне зобов»язати відповідача припинити неправомірні дії щодо позивача, а саме: дзвінки на його мобільний номер, надсилання листів на його адресу, оскільки такі дії містять у собі ознаки примушування до виконання цивільно - правового договору, що згідно КК України є кримінально - караним діянням та визнає, що такі дії вчиняються відповічаем всупереч національному законодавству України. Що стосується позовної вимоги про відшкодування на користь позивача моральної шкоди, то у задоволенні такої слід відмовити з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Так, наявними матеріалами справи та поясненнями сторін підтверджується факт надсидання позивачу у період з липня 2016 року смс - повідомлень та листів із погрозами та звинуваченнями його у шахрайстві. Разом з тим, стороною позивача не доведено, що такими діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, зокрема у сумі заявлений у позові. Окрім того, позивач підтвердив, що погіршення стосунків з батьками, сусідами, дружиною відбулось після вчинення цих дій, тобто з 2015р., хоч матеріалами справи встановлено, що неправомірні дії відповідача мали місце в 2016 році. Також, позивач підтвердив те, що звільнення з роботи відбулось за його ініціативою, а інформацію про заборгованість його рідні отримали безпосередньо від нього, та в майбутньому розголосили її серед сусідів. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 5 даної постанови, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння того, хто її спричинив, причинність зв'язку між шкодою та протиправними діями винного. Доводи позивача про завдану йому моральну шкоду не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, допустимих та належних доказів на підтвердження порушення його прав позивач не надав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідач просить стягнути з Позивача витрати пов'язані з розглядом справи у розмірі : 7322 грн. 40 коп. , із яких 5000 грн. витрат на правничу допомогу , згідно Договору про надання правової допомоги від 07.09.2017 року укладеного між ТзОВ « Прімоколект. Центр грошових вимог» та Адвокатським об»єднанням «Апологет». Також, просить стягнути 2322, 40 грн. витрат пов»язаних із перекладом Агентського Договору згідно платіжного доручення № 3636 від 14.12.2018 року. Суд, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за доцільне стягнути із позивача судові витрати з розгляду даної справи у розмірі 3000 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не визнає судовими витратами , витрати на здійснення перекладу матеріалів, що ними надавались суду як доказ. На підставі викладеного та

Outcome: partial