Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

02.03.2021 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д.В. про витребування спірного нерухомого майна - трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , а також визнати за нею право власності на вказане спірне майно. В обгрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 11.10.2016 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Емець І.О. було придбано у [PERSON] трьохкімнатну квартиру загальною площею 57,2 кв.м. за вищевказаною адерсою за суму еквівалентну 42 000 доларів США, що за курсом НБУ складало 1092000 гривень. Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 01.02.2018 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № МL 702/920/2008 від 15.05.2008 року в розмірі 4 320 346(чотири мільйони триста двадцять тисяч триста сорок шість) грн. 77 коп., що встановлена Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 по справі №2-834\\11 шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором PML ML 702/920/2008 від 15.05.2008, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,7 кв. м., що належить [PERSON] , з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо) за ціною не нижче 485 560.00 грн; передано предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,7 кв. м., що належить [PERSON] в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 04.06.2019 року змінено спосіб виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.02.2018 по справі № 638/16075/16-ц в частині звернення стягнення на предмет іпотеки наступним чином: звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № МL 702/920/2008 від 15.05.2008 року в розмірі 4 320 346 (чотири мільйони триста двадцять тисяч триста сорок шість) грн. 77 коп., що встановлена Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 по справі №2-834\\11, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,7 кв. м., що належить [PERSON] шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження". В подальшому постановою Харківського апеляційного суду від 27.08.2020 року по справі №638/16074/16-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нову постанову. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без задоволення. Вказана постанова набрала законної сили 20.11.2020 року. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про зміну способу виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2018 року залишено без задоволення, а ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 04.06.2019 року скасовано. При цьому, позивач зазначає, що в ході примусового виконання приватним виконацем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. було здійснено оцінку та подальший продаж вищезгаданого майна 03.06.2019 року шляхом проведення електронних торгів через ДП "Сетам" (лот №388459) на суму 551 440 гривень, протокол №450063 від 03.12.2019 року. Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано приватним нотаріусом Вахрущевою О.О. 18.12.2019 року на підставі свідоцтва №1069 за індексним номером 50306113 від 18.12.2019 року за [PERSON] . На вказане майно ухвалою слічдого судді Дзержинського районного суду міста Харкова від 24.01.2020 року було накладено арешт у рамках кримінального провадження №12020220480000223 від 17.01.2020 року за ч.4 ст.190 КК України. Позивач посилається на те, що [PERSON] , [INFO] , є добросовісним набувачем вказаного майна, а правова підстава для набуття (збереження) відповідачем майна відпала на підставі постанови Харківвського апеляційного суду від 27.08.2020 року (підстава скасована судом в установленому порядку), то відповідно у неї наявні усі підстави для витребування майна, яке вибуло з володіння власника поза його волею, від добросовісного набувача у порядку ст.388 ЦК України з метою реалізації правомочностей, що складають зміст права власності у розумінні ст.41 Конституції України. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 15.03.2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова віл 29.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача - Дашко Ю.І., який діє на підставі ордеру серії АА №058081 від 24.09.2021 року, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, підтвердивши обставини, викладені у позовній заяві. Зазначив, що у зв`язку з ухваленням постанови Харківським апеляційним судом від 27.08.2020 року спірна квартира підлягає витребуванню у порядку ст. 388 ЦПК України як майно, що підлягає віндикації від добросовісного набувача. Представник відповідача - адвокат Орел В.В., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 22.04.2021 року, заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що спірна квартира була продана порядку, встановленому для виконання судових рішень, і оскільки позивач не зверталась до суду із позовом про визнання недійсними електронних торгів від 03.12.2019 року, останні не визнані недійсними,а відтак позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають, що відповідає правовій позиції, викладеній 19.02.2020 року у постанові ВС у справі №713/1312/18. Також посилався на те, що строки на оскарження прилюдних торгів та протоколу їх проведення від 03.12.2019 року з продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , сплили. Представник третьої особи - ТОВ "ОТП Факторинг Україна" - С.В. Вельковський, що діє на підставі довіреності від 26.08.2021 року, у судовому засіданні назвав позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними з урахуванням того, приватним виконавцем було повністю дотримано процедуру виконання судового рішення у справі №638/16074/16-ц, зазначаючи, що дії та процесуальні документи приватного виконавця ніким не оскаржувались з сторін виконавчого провадження. Посилання сторони позивача щодо витребування майна з чужого незаконного володіння не є правильним, оскільки не доведено, що [PERSON] набула спірне майно незаконно. Судом встановлено, що відповідно до протоколу №450063 від 03.12.2019 року відбулись електронні торги щодо продажу трьохкімнантної квартири загальною площею 57,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] через ДП «Сетам» у ході примусового виконання приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. стягнення за виконавчим листом №638/16074/16, виданим 23.07.2019 року Дзержинським районним судом міста Харкова на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 01.02.2018 року та ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова від 04.06.2019 року, в подальшому скасованого постановою Харківського апеляційного суду від 27.08.2020 року. При цьому згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва № [NUMBER] , виданого 18.12.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрущевою О.О. Суд, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності кожного окремо, а також їх достатньості у взаємозв`язку, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до закріпленого в статті 387 Цивільного Кодексу України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 Цивільного кодексу України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15, з якою погодилася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05.12.2018 у справі № 522/2201/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц). Згідно правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно статті 650 Цивільного кодексу України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Відповідно до частини 4 статті 656 Цивільного кодексу України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. З огляду на викладене, визначальним для надання правильної оцінки фактичним обставинам та для правильного застосування норм права у цьому випадку при розгляді заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння є дослідження правомірності саме первісного відчуження спірного майна на підставі заочного рішення від 01.02.2018 року, щ обуло в подальшому скасоване судом апеляційної інстанції а не відчуження спірного майна 03.12.2019 року на електронних торгах, яке згідно вказаних норм та висновків Верховного Суду в цьому випадку є різновидом правочинів в ланцюгу перепродажів спірного майна, відтак суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що позивачеві належало б оскаржити результати електронних торгів, за результатами яких власником спірного майна стала [PERSON] . Так, виходячи з позиції Верховного Суду, сформульованої за результатами розгляду справи №18/13, суду необхідно належним чином дослідити та встановити наявність чи відсутність волі позивача на первісне відчуження спірного майна згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.12.2019 року, встановити особу яка є поточним власником спірного майна, повно та всебічно дослідити дійсні обставини справи, дати належну оцінку зібраним у справі доказам, їх належності та допустимості, доводам та запереченням сторін і в залежності від встановленого та вимог закону, з урахуванням зауважень викладених в цій постанові, ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Так, суд вбачає, що у зв`язку із скасуванням заочного рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 01.02.2018 року, правова підстава для збереження спірної квартири, що була належна [PERSON] у [PERSON] зникла, то відповідно у позивача по справі була відсутня воля на первісне відчуження майна відповідачу у справі, що повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду Укаїни, зокрема,у справі №6-2233цс16. Так, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для ґарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Так, статтею 387 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Щодо вимоги про визнання права власності на спірну квартиру, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Окрім того, у постановах від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України вправі посилатись на незаконність рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів та інших правочинів щодо спірного майна без заявлення вимоги про визнання їх незаконними чи недійсними. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Згідно з п.42, 43, 50 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №925/642/19 від 02.02.2021 року застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Таким чином, ефективним способом захисту права власності [PERSON] у спірних правовідносинах є саме віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру - [PERSON] . Задоволення вимоги в частині витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Суд звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Відповідно до вимог статей 330 і 388 ЦК України право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна. Також Постановою ВП ВС від 14.11.18, справа №183/1617/16 (провадження №14-208 цс 18) однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 143 постанови), що, таким чином виключає необхідність задоволення позову у частині визнання права власності за позивачем на спірну квартиру. Приймаючи рішення cуд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, щодо рішень судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial