Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом стягнення коштів, одержаних на їх виконання. В позовній заяві вона вказала, що наприкінці березня 2017 року з мережі Інтернет їй стало відомо про ПП "УКРСТРОЙІНВЄСТ.", яке нібито надає кошти у кредит під вигідні відсотки. 04 квітня 2017 року між позивачкою та ПП "УКРСТРОЙІНВЄСТ." було укладено договір позики №1808896. Крім того, при укладенні вказаного договору позики, який фактично є кредитним договором, з ПП "УКРСТРОЙІНВЄСТ.", консультант також запевнила про необхідність укладення договору страхування від нещасного випадку, у забезпечення виконання зобовязань (отримання суми коштів за договором позики), за умовами якого позивач повинен сплатити страховий платіж у розмірі 7000 грн. як забезпечення виконання зобовязання за договором позики, який, у результаті надання кредитних коштів, буде перерахований як черговий платіж за користування кредитними коштами, оскільки потреба у забезпеченні виконання такого зобовязання вже відпаде. При цьому направила позивачку до іншого ТДВ "Страхова компанія "ПРОМІНВЕСТ" від 04 квітня 2017 року №1405-17, який вже містив підпис керівника [PERSON] та печатку товариства, решту незаповнених полів консультант заповнив власноручно. На виконання умов договору страхування [PERSON] сплатила платіж та надала ксерокопію квитанції. Згідно умов договору позики, надання коштів підприємство повинно було здійснити не пізніше трьох робочих банківських днів, проте після спливу такого строку, на неодноразові телефонні запити, позивачці було повідомлено, що нажаль надати кошти вони зараз не мають змоги з різноманітних причин. Щоразу називалися нові дати надання коштів, а телефонні номери за якими вона звязувалася з консультантами неодноразово змінювалися. До теперішнього часу зобовязання відповідачем ПП "УКРСТРОЙІНВЄСТ." не виконано. 07 квітня 2017 року позивачкою на адресу відповідача 2 було направлено заяву про намір розірвати договір добровільного страхування від 04 квітня 2017 року №1405-17 та повернути сплачені нею кошти, однак, станом на теперішній час будь-якої відповіді нею не отримано. На волевиявлення [PERSON], при укладанні вищевказаного договору, вплинули два чинники це реклама і консультація. Реклама відповідача 1 є недобросовісною, порушує своїм змістом та формою чинне Законодавство України, вводить в оману та завдає шкоду споживачу внаслідок неточності, недостовірності її змісту, двозначності висловлювань і тверджень, що подаються у ній, перебільшення переваг рекламованого об'єкта, а також замовчування його недоліків. Спірний договір позики був укладений під впливом обману і нечесної підприємницької практики. Його умови прямо суперечить вимогам низки законів та Конституції України. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. В звязку з чим, [PERSON] просить визнати недійсними договір позики №1808896 від 04 квітня 2017 року, укладений між нею та ПП "УКРСТРОЙІНВЄСТ.", а також договір страхування від 04 квітня 2017 року № 1405-17, укладений між нею та ТДВ "Страхова компанія "ПРОМІНВЕСТ"; Стягнути з ТДВ "Страхова компанія "ПРОМІНВЕСТ" на користь [PERSON] 7000 гривень, сплачених нею за договором добровільного страхування від нещасних випадків № 1405-17 від 04 квітня 2017 року; стягнути в солідарному порядку з ПП "УКРСТРОЙІНВЄСТ." та ТДВ "Страхова компанія «ПРОМІНВЕСТ» на користь держави судові витрати по справі. Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності представника позивача, який надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просить позов задовольнити. Справу розглянуто заочно відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності представників відповідачів, які вдруге не зявилися в судове засідання не повідомивши причин неявки. Про час слухання справи в суді були повідомлені належним чином. Представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення. В процесі розгляду справи представником відповідача [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ПРОМІНВЕСТ» було надіслано до суду заперечення проти позову, згідно якого позивачка вступила у правовідносини з страховиком добровільно та свідомо, діяла на свій розсуд і ризик. Страховик при укладанні оспорюваного договору діяв в межах закону та своїх повноважень, і протилежного позивачем у справі не доведено. Підписуючи договори страхування, позивачка погодилася із зазначеними в договорі умовами. Укладений між ними договір страхування був і є спрямований на реальне настання правових наслідків. Позивачка, ініціюючи спір з страховиком, не посилається на нерозуміння саме договору страхування, його правової природи, а ставить під сумнів його дійсність виходячи з умов інших правочинів, від дійсності яких, утім, дійсність договору страхування не залежить. Предметом оспореного договору страхування є майнові інтереси, повязані з життям, здоровям та працездатністю страхувальника [PERSON], а не ПП «УКРСТРОЙІНВЄСТ.». Діяльність ТДВ «Страхова компанія «Промінвест» ніяким чином не повязана з діяльністю іншого відповідача по справі. Відповідач свої зобовязання за договором страхування виконував належним чином, у позивачки відсутні докази, які б давали підстави вважати, що страховик не мав наміру в межах строку дії договору страхування не виконувати своїх зобовязань. В звязку з чим, просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] в частині вимог до ТДВ «страхова компанія «Промінвест». Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає\~задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 квітня 2017 року між [PERSON] та ПП "УКРСТРОЙІНВЄСТ." було укладено договір позики №1808896. Згідно з п. 3.3.1., 3.3.2. договору Позичальник зобов'язаний на момент укладення договору забезпечити Позикодавця всіма необхідними документами для здійснення ним дій, передбачених пп. 3.2.1 цього договору; бути застрахованим від нещасного випадку, та надати оригінал договору добровільного страхування від нещасного випадку, страхова сума страхувальника (Позичальника) в якому повинна становити подвійну суму узгодженої позики, яку Позичальник має намір отримати. Як вбачається з п. 3.1.1 договору Позикодавець (відповідач 1) зобовязується надати Позичальнику позику у разі виконання Позичальником умов цього договору в сумі, попередньо погодженій з Позикодавцем у разі виконання умов договору та надання забезпеченої гарантії в забезпечення виконання зобовязань Позичальника за цим договором. Цього ж дня 04 квітня 2017 року, між позивачем [PERSON] та ТзДВ «Страхова компанія «ПРОМІНВЕСТ» було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № 1405-17. За умовами вищевказаного договору позивачем [PERSON] було внесено суму коштів в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень, що підтверджується квитанцією №0.0.738987691.1 від 04 квітня 2017 року. Тобто всі необхідні умови за договором позики № 1808896 від 04 квітня 2017 року позивач [PERSON] виконала, а відповідач 1 ПП "УКРСТРОЙІНВЄСТ." фактично відмовився від виконання своїх зобовязань за договором у односторонньому порядку. Згідно інформації Міністерства Юстиції України на час звернення [PERSON] до суду за кодом юридичних осіб, що містяться на печатках обох договорів, зареєстровані юридичні особи відповідачі у справі. На волевиявлення позивача, при укладанні вищевказаного договору, вплинули два чинники це реклама і консультація. Реклама відповідача 1 є недобросовісною, порушує своїм змістом та формою чинне Законодавство України, вводить в оману та завдає шкоду споживачу внаслідок неточності, недостовірності її змісту, двозначності висловлювань і тверджень, що подаються у ній, перебільшення переваг рекламованого об'єкта, а також замовчування його недоліків. Всі критерії недобросовісності реклами полягають у прямому чи прихованому обмані, що однозначно є порушенням загальнолюдських моральних норм, так само як і норм права. У ч. 1 ст. 7 Закону України «Про рекламу» визначено основними принципами реклами законність, точність, достовірність, використання форм та засобів, які не завдають споживачеві реклами шкоди. Статтею 1 Закону України «Про рекламу» дає визначення недобросовісної реклами реклама, яка вводить або може ввести в оману споживачів реклами, завдати шкоди особам, державі чи суспільству внаслідок неточності, недостовірності, двозначності, перебільшення, замовчування, порушення вимог щодо часу, місця і способу розповсюдження. Введення в оману споживачів реклами являє собою розповсюдження реклами, що за своїм змістом не відповідає дійсності, містить неправдиву інформацію про рекламований об'єкт чи іншу неправдиву інформацію. Частиною 8 ст. 15 Закону України «Про рекламу» передбачено, що збитки, завдані споживачеві недобросовісною рекламою, підлягають відшкодуванню винною особою у повному обсязі. Частиною 1 ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» визначає, що поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. Частиною 2 статті 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» передбачено, що інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають. Реклама відповідача 1 є недобросовісною, порушує своїм змістом та формою чинне законодавство України, вводить в оману та завдає шкоду споживачу внаслідок неточності, недостовірності її змісту, двозначності висловлювань і тверджень, що подаються у ній, перебільшення переваг рекламованого об'єкта, а також замовчування його недоліків. Всі критерії недобросовісності реклами полягають у прямому чи прихованому обмані, що однозначно є порушенням загальнолюдських моральних норм, так само як і норм права. Досить поширеною є явна підміна основних понять та категорій чинного законодавства, в результаті чого юридично не пов'язані між собою відповідними правовими наслідками терміни в тексті договорів виявляються штучно «перемішаними», що повністю нівелює їх зміст та виключає можливість правомірної реалізації на практиці. При цьому текстуальне закріплення окремих положень Правил настільки непослідовне та заплутане, що не дозволяє сприймати ні логічний зміст, ні юридичну термінологію, ні навіть загальновживані побутові поняття. Окрім цього, досить часто закріплені загальні фрази неконкретизованого змісту, які дозволяють підприємству довільно і у власних інтересах впливати на певні правовідносини. Сутність умов договору в його тексті визначена абсолютно не конкретно, надзвичайно заплутано та суперечливо настільки, що навіть після їх не однократного перечитування складається досить віддалене уявлення про справжній зміст регламентованого правочину, про послідовність, про призначення та наслідки вчинюваних дій. Хоча ч. 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» закріплює, що інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. А згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію. Свідоме заплутування реципієнта інформації поряд з вищенаведеними прикладами, здійснюється також кількома іншими способами: 1) шляхом систематичного повторювання однієї і тієї ж очевидної інформації; 2) шляхом періодичного відсилання до інших статей і пунктів. Специфічне текстуальне закріплення окремих положень Договору створює у адресата інформації досить віддалене уявлення про справжній зміст маніпуляцій фірми із залученими грошовими коштами учасників. Останні протягом певного часу дійсно можуть вірити у примарну майбутню вигоду. Проте проаналізовані вище положення підтверджують, що заплутані речення та суперечливі статті, насправді, дозволяють легко завуалювати справжній зміст вчинюваних правочинів. Хоча згідно ч. 1 ст. 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 п. 3 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому. В умовах договору вбачаються ознаки здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, а саме: відповідач, розміщуючи в засобах масової інформації рекламу, спонукає клієнта звертатися за нібито вигідним кредитом. Відповідно до п. 2 ч. 1 п. 7 ч. 3 ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною, а також забороняється, як таке, що вводить в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Законодавством України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» поняття «послуга» визначена як діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного, визначеного договором, матеріального чи нематеріального блага. Це здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ст. 3 п. 6 ЦК України передбачає загальні принципи цивільного законодавства. До них відносяться справедливість, добросовісність та розумність. Принцип справедливості означає визначення нормою права обсягу, межі здійснення захисту цивільних прав та обов'язків особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громадян (публічного інтересу). Також, ст. 7 ЦК України визначає, що цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема, звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеними у певній сфері цивільних відносин. Стаття 13 ЦК України визначає, свої цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У загальному вигляді вимога до здійснення суб'єктивних прав виражена у ст. 68 Конституції України, яка передбачає, що кожний зобов'язаний неухильно дотримуватись Конституції України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Частина 3 ст. 13 ЦК України передбачає, що не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зазначені два види зловживання правом: 1) зловживання правом шляхом навмисного завдання шкоди іншій особі; 2) зловживання правом пов'язане з використанням недозволених форм його реалізації, але у рамках загального дозволеного типу поведінки щодо даного права. З огляду на вищевикладене, даний договір позики був укладений під впливом обману і нечесної підприємницької практики. Його умови прямо суперечить вимогам низки законів та Конституції України. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України встановлено, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлена наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Виходячи з того, що згідно з умовами договору позики № 1808896 від 04 квітня 2017 року позивач [PERSON] з метою отримання у позику грошових коштів була зобовязана бути застрахованим від нещасного випадку, та надати оригінал договору добровільного страхування від нещасного випадку, страхова сума страхувальника (Позичальника) в якому повинна становити подвійну суму узгодженої позики, яку Позичальник має намір отримати, тобто забезпечити таким чином гарантії отримання коштів, то з цього можна зробити висновок, що ці договори є взаємоповязаними, тобто договір страхування укладався у забезпечення виконання зобовязань за договором позики. Крім того, у графі «Види діяльності», витягу з Єдиного Державного Реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців даної страхової компанії зазначено: Код КВЕД 65.12 Інші види страхування, крім страхування життя (основний). З частини другої договору добровільного страхування від нещасного випадку № 1405-17 від 04 квітня 2017 року видно, що об'єктом страхування є майнові інтереси, що не суперечать чинному законодавству України і пов'язані з життям здоров'ям та працездатністю. Відповідно до статті 2 Закону України «Про страхування» (далі Закон) страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України, є: фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України "Про господарські товариства", з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності . Договір страхування вважається недійсним з моменту його укладання у випадках, передбачених Цивільним кодексом України ( ст. 29 Закону). Цивільний кодекс України, як одну з підстав недійсності правочину, передбачає вчинення останнього, юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), що є наслідком визнання судом даного правочину недійсним (частина перша статті 227 ЦК України). Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Відповідно до ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Отже, на підставі вищенаведених фактичних обставин, а також нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] про визнання недійсними договору позики № 1808896 від 04 квітня 2017 та договору добровільного страхування від нещасного випадку № 1405-17 від 04 квітня 2017 року, а також, підлягає задоволенню і вимога про відшкодування [PERSON] з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ПРОМІНВЕСТ" позивачу [PERSON] сплаченої нею суми у розмірі 7000,00 грн. Пунктом 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що оскільки стаття 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, ……. статтею 22 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів". Таким чином, відповідно до ч.3. ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-XII (зі змінами та доповненнями) [PERSON], як споживач за позовом, що пов'язаний з порушенням її прав, звільняєся від сплати судового збору . Відповідно до положень ст.88 ЦПК України судові витрати необхідно покласти на рахунок відповідачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved