Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 11.03.2020 року позивач був прийнятий на роботу до ПАТ «Херсонський хлібокомбінат» на посаду слюсаря з ремонту автомобілів 5 розряду, про що свідчить запис у трудовій книжці. 28.07.2020 року позивач усно повідомив свого безпосереднього керівника про те, що з 29.07.2020 року він буде проходити військову службу, що йому надійшла повістка з Херсонського ОМВК та позивачу необхідно з`явитися 29.07.2020 року о 08-00 годині для відправки на збірний пункт за адресою: [ADDRESS] для проходження військової служби. Відповідач заперечень не мав та повідомив, що все буде добре. 28.07.2020 року на підставі наказу №200/1-ос від 27.07.2020 року позивача було звільнено за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. 29.07.2020 року позивач з`явився на збірний пункт та батько позивача - [PERSON] зателефонував безпосередньому керівнику позивача та повідомив про обставини призову. 30.07.2020 року наказом Військового комісара ХОВК позивачу було присвоєно військове звання солдат та визначене місце несення служби. Прибувши до відповідача, батько позивача передав повістку про виклик до призовного пункту, а 03.08.2020 року йому було видано трудову книжку позивача та проведено розрахунок. На прохання батька позивача інспектор по роботі з кадрами під відеофіксацію розповіла, що заява про звільнення за власним бажанням без дати складання відбирається у кожного працівника при прийомі на роботу. Позивач вважає, що відповідач звільнив його незаконно, оскільки заяву про звільнення за власним бажанням безпосередньо перед його призовом на військову службу або у строки, визначені законодавством, він не писав, а тому звільнення з займаної посади не відповідає його дійсній волі. Крім того, зазначив, що був призваний до військових лав під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, тому як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України, в зв`язку з чим, просить поновити позивача на роботі на займаній ним посаді у відповідача та стягнути з відповідача усі судові витрати. Ухвалою суду від 03.09.2020 року було відкрито провадження за справою та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно поштового повідомлення відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження за справою та позовну заяву з додатками 14.09.2020 року. Відзиву проти позову від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч.5 ст.279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до ч.2 статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено згідно трудової книжки серії [NUMBER] , що [PERSON] , [INFO] , згідно наказу №65-ос від 10.03.2020 року прийнятий на посаду слюсаря з ремонту автомобілів 5 розряду Відділу логістики (Транспортно-ремонтна дільниця) Приватного акціонерного товариства «Херсонський Хлібокомбінат» та був звільнений на підставі наказу №200/1-ос від 27.07.2020 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, про що 28.08.2020 року зроблено запис в трудовій книжці. Згідно повістки Херсонського ОМВК [PERSON] , 2000 р.н., повідомлено про необхідність з`явитися 29.07.2020 року о 08-00 годині для відправки на збірний пункт за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з наказу військового комісара [INFO] (по особовому складу) №19 від 30.07.2020 року [PERSON] призваний [INFO] , команда №62/5171, військова частина [NUMBER] , станція Херсон Одеської залізниці та йому присвоєно звання - солдат. З відеозапису, доданого позивачем до позову судом встановлено, що батьку позивача було роз`яснено, що позивачем було подано заяву про звільнення та її було пред`явлено для огляду. Згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Згідно з частиною третьою вказаної статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (частина четверта статті 119 КЗпП України). Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Частиною другою статті 39 вказаного Закону визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Разом з цим, із відеозапису, наданого позивачем,встановлена наявність заяви позивача про звільнення із займаної посади. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів того, що під час звільнення позивач повідомляв відповідача про те, що його звільнення пов`язане із вступом на строкову військову службу, суду не надано. Таким чином, судом достовірно встановлено, що між працівником та роботодавцем досягнуто домовленості про припинення трудових відносин на підставі ст.38 КЗпП України саме за власним бажанням працівника. Доказів того, що звільнення позивача з підстав, визначених ст. 38 КЗпП України, було проведено з порушенням норм закону також не надано та судом не встановлено. Крім того, позивачем заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням роботодавцю подано не було. Твердження позивача про наявність тиску з боку роботодавця - керівника не знайшло свого підтвердження при розгляді справи, оскільки будь-яких доказів щодо цього суду не надано. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №9\~від 06\~листопада 1992\~року з послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст.38\~КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Таким чином, судом встановлено, що позивача було звільнено з роботи за власним бажанням з підстав, визначених ст.38 КЗпП України, та суд дійшов переконання про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подачу позову до суду, судові витрати компенсуються з рахунок держави.

Outcome: dismissed