Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та ФГ "Зоря" про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на майно, обґрунтовуючи позовні вимоги таким. 28.01.2013 року між позивачем та [PERSON] укладений договір позики, посвідчений державним нотаріусом Юр'ївської державної нотаріальної контори, на суму 500 000,00 грн. За умовами договору [PERSON] зобов'язався до 27.01.2014 року повернути готівкою або шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позикодавця в АТ «Златобанк» грошові кошти на суму не меншу ніж 62 554,73 доларів США або 46 443,57 євро з нарахуванням двох процентів від суми позики щомісячно. 28.01.2013 року між позивачем та [PERSON] укладений договір застави майна (майнових прав), посвідчений державним нотаріусом Юр'ївської державної нотаріальної контори. Згідно з договором [PERSON] (заставодавець) передав [PERSON] (заставоутримувачу) в заставу належне йому майнове право, а саме право власності на майно, що складається з цілісного майнового комплексу ФГ "Зоря", як забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором позики, а також витрат зі звернення стягнення на предмет застави в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог. Заставодавець засвідчив, що предметом застави за договором стає також право користування 5 363,6123 га землі, якою користується ФГ "Зоря" на землях Варварівської сільської ради (3 208,1283 га) та Вербуватівської сільської ради (2 155,484 га) на підставі договорів оренди земельних ділянок згідно з реєстром, що доданий до договору застави та є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору у разі неналежного виконання договору позики заставоутримувач має право звернути стягнення на майно, задовольнивши свої вимоги в повному обсязі на момент фактичного задоволення, в тому числі відшкодування збитків, а також вимагати в судовому порядку переводу на себе заставленого права власності на ФГ "Зоря". 10.02.2013 року між позивачем та [PERSON] укладений договір № 333 про внесення змін до договору позики від 28.01.2013 року, згідно з яким позикодавець, [PERSON], передав у власність позичальникові строком до 27.12.2013 року 30 000 000,00 грн. [PERSON] належним чином зобов'язання не виконав, в зв'язку з чим станом на 03.02.2015 року заборгованість за позикою склала 1 015 979,45 грн., що є грошовим еквівалентом 62 554,73 доларів США, а заборгованість зі сплати відсотків станом на 29.01.2015 року за останні 24 місяці користування позикою складає 240 000,00 грн. Також не повернуто кошти в сумі 30 000 000,00 грн. На підставі викладеного, позивач просив суд звернути стягнення на майно, що складається з цілісного майнового комплексу ФГ "Зоря", як забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 28.01.2013 року, шляхом визнання права власності на ФГ "Зоря" з наданням права зареєструвати за позивачем це право в реєстраційних органах Міністерства юстиції України. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив звернути стягнення на ФГ "Зоря" як цілісний майновий комплекс (будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти) в рахунок погашення боргу [PERSON] перед [PERSON] у сумі 48 515 708,48 грн. (станом на 26.04.2016 року) шляхом продажу даного цілісного майнового комплексу майна ФГ "Зоря" на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) під час проведення виконавчих дій. В свою чергу, [PERSON] та ФГ "Зоря" подали зустрічний позов, в обґрунтування вимог зазначаючи, що пункт 1 договору позики від 28.01.2013 року, в якому закріплений обов'язок позичальника повернути суму позики на суму не меншу ніж 62 554,73 доларів США або 46 443,57 євро, суперечить нормам цивільного законодавства, оскільки фактично кошти отримано не в іноземній валюті, а в національній валюті України, тому і поверненню підлягає позика у тій самій валюті на ту ж суму. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] також стверджує, що грошові кошти в сумі 30 000 000,00 грн. за договором № 333 від 10.02.2013 року про внесення змін до договору позики від 28.01.2013 року насправді ним від [PERSON] не отримані. Укладення договору № 333 відбулось за обставин, коли [PERSON] в лютому 2014 року погодився виступити майновим поручителем за кредитним договором № 72/12-KL від 11.04.2012 року, укладеним між ФГ «Зоря» та ПАТ «Златобанк». Вважають договір застави майна (майнових прав) від 28.01.2013 року укладеним за відсутності відповідних правомочностей з боку заставодавця фізичної особи [PERSON], який не наділявся повноваженнями на передачу в заставу майна та прав оренди земельних ділянок, належних юридичній особі - фермерському господарству «Зоря». Крім того, в порушення способу забезпечення виконання зобов'язання укладено договір застави нерухомого майна замість договору іпотеки, як того вимагає Закон України «Про іпотеку». Враховуючи все зазначене вище та з огляду на особистий характер права на створення фермерського господарства, що унеможливлює його здатність бути предметом застави, просить визнати частково недійсним п. 1 договору позики від 28.01.2013 року, визнати недійсним договір № 333 від 10.02.2013 року про внесення змін до договору позики та визнати недійсним договір застави майна (майнових прав) від 28.01.2013 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги [PERSON], а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] та ФГ «Зоря» просив відмовити. Представник [PERSON] та ФГ «Зоря» - [PERSON] не визнав позовні вимоги [PERSON], просив задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Представник третьої особи Юр'ївської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи за відсутності представника, в судовому засіданні 22 червня 2016 року заперечень проти зустрічного позову не висловив, пояснив, що проекти договорів позики та застави надані сторонами договорів. Під час посвідчення договору позики передача коштів в присутності нотаріуса не здійснювалась. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28 січня 2013 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) укладений договір позики, який посвідчений державним нотаріусом Юр'ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 17. За умовами договору позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 500 000,00 грн., що еквівалентно 62 554,73 доларів США або 46 443,57 євро, а [PERSON] зобов'язався до 27.01.2014 року повернути готівкою або перерахуванням на розрахунковий рахунок позикодавця в АТ «Златобанк» таку ж саме суму грошових коштів, але не менше ніж 62 554,73 доларів США або 46 443,57 євро, з нарахуванням двох процентів від суми позики щомісячно (Т. 1, а.с. 8-9). При цьому сторони домовились, що договір позики може бути змінений сторонами за обоюдною домовленістю в простій письмовій формі (п. 16 договору позики від 28.01.2013 року). 10 лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] внесли зміни до договору позики, підписавши відповідний договір № 333, згідно з яким позикодавець додатково передав позичальнику строком до 27.12.2013 року грошові кошти в сумі 30 000 000,00 грн. (Т. 1, а.с. 11). [PERSON] також видані розписки, датовані 28 січня 2013 року та 10 лютого 2013 року, якими він підтвердив факт отримання від [PERSON] коштів в розмірі 500 000,00 грн. та 30 000 000,00 грн. відповідно (Т. 1, а.с. 10, 12). Крім того, 02 грудня 2013 року між [PERSON] та ФГ «Зоря» укладено договір безвідсоткової фінансової позики № 0212/1, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 7 000 000,00 грн. на строк до 30.11.2014 року, а останній зобов'язується повернути позикодавцю кошти (Т. 2, а.с. 202). З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 28 січня 2013 року між позивачем та [PERSON] укладений договір застави майна (майнових прав), посвідчений державним нотаріусом Юр'ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 18 (Т. 1, а.с. 13-29). Згідно з пунктами 1 та 3 договору [PERSON] (заставодавець) передав [PERSON] (заставоутримувачу) в заставу належне йому майнове право, а саме право власності на майно, що складається з цілісного майнового комплексу ФГ "Зоря", як забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором позики, а також витрат зі звернення стягнення на предмет застави в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог. Заставодавець засвідчив, що предметом застави за договором стає також право користування 5 363,6123 га землі, якою користується ФГ "Зоря" на землях Варварівської сільської ради (3 208,1283 га) та Вербуватівської сільської ради (2 155,484 га) на підставі договорів оренди земельних ділянок згідно з реєстром, що доданий до договору застави та є його невід'ємною частиною. 14 лютого 2013 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано обтяження рухомого майна, об'єктом за яким стало право власності на ФГ "Зоря" та право на заміну або розірвання договорів оренди земельних ділянок, вказаних в договорі застави майна (майнових прав) від 28.01.2013 року (Т. 1, а.с. 30). Відповідно до умов договору застави майна (майнових прав) у разі неналежного виконання договору позики заставоутримувач має право звернути стягнення на майно, задовольнивши свої вимоги в повному обсязі на момент фактичного задоволення, в тому числі відшкодування збитків. Звернення стягнення на заставлене майно може бути здійснено у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса з подальшою реалізацією майна заінтересованим покупцям за ринковими цінами або через аукціон (п. 13 договору), а також [PERSON] отримав право вимагати в судовому порядку переводу на себе заставленого права власності на ФГ "Зоря" (п. 16 договору). За зверненням позивача 26.02.2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Лозенко В.В. вчинила виконавчий напис, стягнувши з [PERSON] грошові кошти в сумі 1 261 179,00 грн. за договором позики від 28.01.2013 року. Однак, рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.04.2016 року, виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню (Т. 1, а.с. 31, Т. 2, а.с. 77-79). Позивачі за зустрічним позовом на підтвердження погашення отриманої 28.01.2013 року позики в сумі 500 000,00 грн. надали виписки з особових рахунків ФГ «Зоря», однак з документів виходить, що платежі, здійснені 18 та 22 липня 2014 року на загальну суму 500 000,00 грн., призначались на повернення безвідсоткової фінансової позики згідно з договором № 0212/1 від 02 грудня 2013 року, укладеним між [PERSON] та ФГ «Зоря» (Т. 1, а.с. 101-105). Отже, доказів повернення грошових коштів на виконання умов договору позики від 28.01.2013 року (з наступними змінами) [PERSON] не надано. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обов'язок довести зазначений факт покладений на позичальника. За змістом ч. 2 вказаної норми при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). Посилаючись на неотримання від позикодавця грошових коштів в сумі 30 000 000,00 грн., одночасно [PERSON] не надає доказів того, що у [PERSON] були відсутні доходи у розмірі, достатньому для виконання зобов'язань перед позичальником щодо надання коштів в обумовленій сумі за договором від 10.02.2013 року про внесення змін до договору позики. Крім пояснень лише представника позивача за зустрічним позовом - [PERSON] інших належних доказів неотримання [PERSON] грошей не представлено та не доведений правовий зв'язок між укладенням договору про отримання в позику 30 000 000,00 грн. та згодою [PERSON] виступити майновим поручителем в забезпечення виконання зобов'язань ФГ «Зоря» перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором № 72/12-KL від 11.04.2012 року (Т.1, а.с. 223-230). Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Нормами статті 533 ЦК України врегульовані питання валюти виконання грошового зобов'язання. Зокрема, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Оскільки гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є законним платіжним засобом в Україні (ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»), то й ціна в договорі зазначається в гривнях. Однак, при цьому слід враховувати положення ч. 2 ст. 524 ЦК України про те, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Отже, сторонам договору надано право визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що поряд із застосуванням індексації суми зобов'язання дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їх грошових зобов'язань. З огляду на викладене, умови договору позики в цій частині відповідають вимогам законодавства, підстави для визнання їх недійсними відсутні. Щодо звернення стягнення на предмет застави та визнання недійсним договору застави майна (майнових прав), суд зазначає таке. Відповідно до ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ст. 190 ЦК України). Згідно з частиною 2 зазначеної статті майнові права визнаються речовими правами, а тому вони можуть передаватись, відчужуватись, за винятком випадків, коли неможливість відчуження, передачі встановлена законом у зв'язку з їх специфікою. Правове закріплення дефініція нерухомої речі отримала у ст. 181 ЦК України, яка визначає, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Однак, при віднесенні речей до нерухомих до уваги мають братися не тільки фізичний стан, а й правовий аспект, під яким слід розуміти вимоги законодавця щодо врахування цих речей, прав на них або правочинів з ними. Як додаткові критерії можна виділити призначення майна, а також обставини, пов'язані з його створенням. Нерухоме майно передбачає тривале використання, незмінність, постійність розміщення. Також як вторинні критерії можуть вживатися порівняно висока вартість і цільове призначення. Головне у юридичному аспекті нерухомості - не фізичні властивості речі, а динаміка або статика речей як об'єктів відповідних правовідносин. З урахуванням цього можна вважати, що в юридичному розумінні нерухома річ - це об'єкт, який має спеціальний правовий режим. Саме правовим режимом (а не своїми фізичними властивостями) відрізняються один від одного різноманітні об'єкти цивільного обороту і саме ця їх сторона має значення для цивільного права. Таке пояснення свідчить про те, що нерухомість - це юридичне поняття, а не фізичне. Тому майно може бути віднесене до нерухомості законом, що тягне за собою встановлення специфіки правового режиму, який покликаний забезпечити підвищений захист та охорону права власності на об'єкт нерухомого майна. Так, частиною 3 статті 191 ЦК України підприємства віднесені до об'єктів нерухомості як єдиний майновий комплекс. Також законодавчо закріплено, що такі комплекси можуть виступати об'єктом будь-яких правочинів (ч. 3 ст. 66 Господарського кодексу України). За змістом частин 1 та 3 ст. 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою. Отже, до укладеного сторонами договору застави цілісного майнового комплексу ФГ «Зоря», який є об'єктом нерухомості, підлягають застосуванню норми Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин. В статтях 19 та 20 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено склад майна фермерського господарства та порядок його формування за рахунок внесків членів господарства, а також встановлено, що майно фермерського господарства є його власністю. Відповідно до ст. 22 зазначеного Закону за рішенням членів фермерського господарства останнє як цілісний майновий комплекс може бути відчужене на підставі цивільно-правових угод громадянам України, які мають право на створення фермерського господарства або юридичним особам України для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. За положеннями ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону, а не з моменту нотаріального посвідчення іпотечного договору, у зв'язку із зазначеним, реєстрація іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є підставою для її дійсності. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Нормами статті 60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Натомість позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано доказів державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою, тому не можна вважати, що в позивача за первісним позовом виникли права іпотекодержателя. В статті 18 Закону України «Про іпотеку» визначені істотні умови договору іпотеки, за відсутності яких він може бути визнаний недійсним, зокрема, опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. Однак, як виходить з пункту 1 договору застави від 28.01.2013 року, в заставу передано право власності на майно, яке складається з цілісного майнового комплексу фермерського господарства «Зоря», без зазначення характеристик майна, за якими воно може бути ідентифіковано, та без зазначення даних про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто, у договорі відсутній опис переданого майна (майнового права), тоді як таким описом не може вважатись лише вказівка на адресу місцезнаходження фермерського господарства «Зоря» як юридичної особи. Разом з тим, як зазначалось вище, в силу частини 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» відсутність в іпотечному договорі однієї з його істотних умов (у тому числі і опису предмету іпотеки) тягне за собою недійсність такого договору. Предметом застави за договором від 28.01.2013 року виступило також право користування землею сільськогосподарського призначення, яке ФГ «Зоря» отримало на підставі договорів оренди земельних ділянок з фізичними особами - власниками землі. Однак, використання земель сільськогосподарського призначення та прав на них як предмета іпотеки обмежене лише сферою банківського кредитування (ч. 4 ст. 133 ЗК України), тому не допускається укладення таких договорів між фізичними особами. Згідно з п. 15 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1.01.2017 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власниками земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Зазначені земельні ділянки та права на них за умови існування мораторію на їх відчуження не можуть бути предметом іпотеки, оскільки повинна існувати можливість їх реалізації шляхом звернення стягнення на них з метою задоволення за їх рахунок вимог кредитора, а вказана заборона відчуження не дає підстав для виконання цього, тобто таке майно не має вільної цивільної оборотоздатності, як того вимагає ст. 5 Закону України «Про іпотеку» . Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Таким чином, договір застави майна (майнових прав), укладений 28 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним як такий, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та ст. 133 Земельного кодексу України. Суд не приймає посилання позивачів за зустрічним позовом як на підставу визнання недійсним договору застави майна неможливість передачі в заставу корпоративних прав, до яких, на думку позивачів, віднесено право на участь в фермерському господарстві. Відповідно до ч. 1 ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи. Членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім'ї, родичі, які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень статуту фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (ст.ст. 1, 3 Закону України «Про фермерське господарство»). Аналогічні положення передбачені Законом України «Про селянське (фермерське) господарство», який був чинним на час створення ФГ «Зоря». Тобто, членство в фермерському господарстві пов'язане з наявністю сімейно-трудових відносин, а не з наявністю корпоративних прав. Законом України «Про фермерське господарство» корпоративні права членів фермерського господарства не визначені. Тільки деякі положення цього нормативного акта, зокрема стаття 20, містять окремі елементи регулювання корпоративних правовідносин, однак вони підлягають застосуванню лише у випадку, якщо господарство засновано на власності двох або більше осіб. Згідно з розділом ІІ «Засновник та члени господарства» статуту ФГ «Зоря» засновником господарства є [PERSON] Питання про те, які особи мають право бути членами фермерського господарства та їх правовий статус, статутом не врегульовані. Статут ФГ «Зоря» також не містить положення про розмір частки членів та порядок її отримання, не визначає часток у складеному капіталі та майні господарства, не встановлює порядок їх внесення та виплату, не має положень про статутний капітал, не визначає правомочності членів на участь в управлінні господарством, не визначає порядку отримання певної частки прибутку (дивідендів) фермерського господарства (Т. 1, а.с. 209-215). Тобто, відсутні норми права або статутні положення, які б наділяли [PERSON] корпоративними правами в ФГ «Зоря», з огляду на відсутність в господарстві інших членів. Таким чином, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилались учасники судового провадження як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд знаходить зустрічні позовні вимоги [PERSON], ФГ «Зоря» до [PERSON] про визнання частково недійсним договору позики, визнання недійсним договору про внесення змін до договору позики та визнання недійсним договору застави майна (майнових прав) такими, що підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], ФГ «Зоря» про звернення стягнення на предмет застави такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачами за зустрічним позовом сплачено судовий збір (т. 1, а.с. 202-203), який відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial