Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

04.09.2019 [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням позовних вимог просила визнати протиправною відмову відповідача у встановленні індивідуального лічильника та зобов`язати відповідача безоплатно встановити у квартирі [ADDRESS] газовий лічильник з цільовим призначенням для приготування їжі. В обґрунтування вимог позивач пояснила, що є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою газ використовується виключно для приготування їжі. Зазначила, що на її звернення у 2019 році від відповідача отримала відмову на безкоштовне встановлення безпосередньо у її помешканні газового лічильника. Посилаючись на Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вважає, що у зв`язку з не встановленням за її адресою проживання індивідуального газового лічильника, її права, як споживача порушено, тому вона звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді від 10.09.2019 позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.15,16). 09.10.2019 позивачем усунуто недоліки, шляхом подання уточненої позовної заяви (а.с.29-33). Ухвалою судді Рожкової О.С. від 15.10.2019 відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання (а.с.35,36). 01.11.2019 від представника відповідача до суду надійшло клопотання про проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.41,42). 14.11.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому представник зазначив, що у 2017 році для обліку природного газу в будинку [ADDRESS] встановлено будинковий вузол обліку газу. АТ "Житомиргаз" з огляду на те, що з 01.01.2018 у випадку не забезпечення обліку природного газу у побутових споживачів, АТ "Житомиргаз" будучи оператором ГРМ, буде змушений припинити розподіл природного газу, відповідно до вимог ст.5 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Встановлення будинкового лічильника було здійснено безкоштовно і в рамках виконання Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ "Житомиргаз" на 2016-2025 р. При цьому зазначив, що дії відповідача щодо встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу на виконання вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Тимчасове положення № 620 та Плану розвитку газорозподільної системи на 2016-2015 року, затверджених НКРЕКП у м. Житомирі, вже були предметом розгляду Верховного суду у судовій справі №296/6536/17-ц. А тому вимога Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» відповідачем була виконана. Водночас, вказаним законом (в редакції закону № 329-VІІІ від 09.04.2015, яка діяла до 20.01.2018) не передбачалось обов`язку забезпечення комерційного обліку в квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується комплексно для опалення, підігріву води та приготування їжі, а також тільки для приготування їжі саме шляхом встановлення індивідуального лічильника газу. Разом з тим вказує, що безпідставними є посилання позивача на судову практику, яка склалась в ході розгляду справи № 214/2435/17, оскільки мешканці будинку [ADDRESS] , зокрема позивач не заперечували щодо встановлення будинкового вузла обліку природного газу, акт про відмову не складався. Вважає, що діях АТ "Житомиргаз" відсутнє будь-яке порушення норм діючого законодавства. Просив у задоволенні позову відмовити (а.с.41-48). Ухвалою суду від 18.11.2019 клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін залишено без розгляду (а.с.81). 28.11.2019 позивачем подано відповідь на відзив, у якому позивач вказує, що відповідач самостійно встановив будинковий вузол обліку газу. Посилання на судову практику у судових справах № 214/2435/17, №296/6536/17-ц не може слугувати доказом щодо відмови у позові. Посилаючись на вимоги ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» наполягала на встановленні газового лічильника у помешканні для конкретного його використання (а.с.84-85). Ухвалою суду від 04.12.2019 у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін відмовлено (а.с.81). Ухвалою суду від 17.12.2019 продовжено строк розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.91). Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що правонаступником ПАТ "Житомиргаз" є Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз". [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] . Позивач оплачує рахунки за отримані послуги з газопостачання та вказані обставини визнаються сторонами, а тому не потребують доказування. 04.06.2019 позивач [PERSON] звернулась до відповідача з заявою про встановлення індивідуальних приладів обліку газу (лічильників) для приготування їжі. На зазначену заяву акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" у листі від 14.06.2019 повідомило, що про те, що особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до підпункту «а» п.1 ст.6 Закону (у редакції, що діяла до 19.01.2018) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані були забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких природний газ використовується, зокрема для приготування їжі - до 01.01.2018. Водночас, згідно з ч.1 ст.5 Закону у разі відмови населення від встановлення суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, лічильників газу, розподіл природного газу припиняється населенню, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі - з 01.01.2018. АТ "Житомиргаз" розроблено та подано на затвердження НКРЕКП План розвитку газорозподільної системи АТ "Житомиргаз" на 2016-2025. Постановою НКРЕКП від 31.03.2016 №546 (зі змінами) затверджено План розвитку газорозподільної системи АТ "Житомиргаз" на 2016-20125 роки та джерела його фінансування по розділах. Разом з тим, за адресами, де встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства, облік газу вважається забезпеченим відповідно до вимог Закону, що не передбачає встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства (а.с.8-9). Згідно з частиною першою ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом № 3533-VI (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин 01.10.2015). Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону № 3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з положеннями ст. 6 Закону № 3533-VI та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6). А відповідно до змін, внесених згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року. Установлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Суд установив, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника». Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ "ЖИТОМИРГАЗ" взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн. Оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч.1 ст. 6 Закону № 3533-VI забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 1 січня 2021 року, адже зміна терміну встановлення таких лічильників для вказаної категорії осіб відбулася до ухвалення судового рішення. Доводи представника відповідача, що Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ "Житомиргаз" на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового вузла обліку газу за адресою: [ADDRESS] визнано доцільним, суд вважає такими, що не звільняють його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу. Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Встановлено, що позивач висловила волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, а тому це волевиявлення не може бути порушеним. На переконання суду задоволення волевиявлення позивача буде відповідати зазначеній державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню. Водночас, встановлення позивачу індивідуального лічильника буде забезпечувати оплату нею саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства як справедливість. Тому відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу, яка вбачається у відповідях відповідача, суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. Зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Зазначене вище відповідає правовій позиції Великої палати Верховного Суду України від 07.11.2018 року у справі №214/2435/17. Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Встановлено, що саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. Як встановлено судом, відповідач не вживав будь-яких заходів для фінансування вказаних робіт за рахунок будь-якого бюджету. При цьому, суд враховує, що позивач, звертаючись до відповідача, висловила волевиявлення про те, щоб індивідуальний лічильник був встановлений за рахунок відповідача. Як передбачено ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що позивач проводила оплату послуг з газопостачання згідно тарифу, до якого були включені витрати на встановлення лічильників газу, а відповідач на умовах оплати такого тарифу надавав послуги з газопостачання. Таким чином, між позивачем та відповідачем вже укладений договір стосовно встановлення лічильників та оплати цих робіт і додаткового врегулювання це питання не потребує. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. Спосіб захисту, обраний позивачем, відповідає вимогам ст. 16 ч. 2 п.1 ЦК України, якою передбачено, що одним із способів захисту права, є визнання права. Таким чином, суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернулась до суду за захистом своїх прав, як споживач, а саме: про відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішень відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved