Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікол" (далі по тексті - ТОВ "Мікол", відповідач) з позовом про стягнення заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 16 лютого 2009 року позивач працювала у відповідача на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи, з посадовим окладом 9180,00 грн., 20 березня 2013 року звільнилася за власним бажанням, у зв'язку із порушенням законодавства про працю, на підставі п. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України). Відповідно до довідки №236/02 від 20.03.2013 року, за березень 2013 року позивачу зараховано 43105,86 грн., однак при звільненні вказану суму не було виплачено відповідачем позивачу. Всупереч ст. 116 КзпП України, відповідач ухиляється від повного розрахунку з позивачем, у зв'язку з чим позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності до ст. 47 КзпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Оскільки, відповідач не здійснив з позивачем розрахунок, остання звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить стягнути з ТОВ "Мікол" на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 43105 грн. 86 коп., та на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 71648 грн.00 коп. В процесі розгляду справи позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просила збільшити суму стягнення в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки, оскільки нею було зроблено новий розрахунок за весь час затримки, а тому просила стягнути заробітну плату у розмірі 43105 грн.86 коп. та середній заробіток за весь час затримки по день винесення рішення суду у сумі 103441 грн. 80 коп. Позивач у судове засідання, призначене на 19.02.2014 року, не з'явилась, направила до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позов підтримала та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи у ТОВ "МІКОЛ" з 16 лютого 2009 року, 20 березня 2013 року звільнилася за власним бажанням, у зв'язку із порушенням законодавства про працю, на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.11-16) та наказом №Мі/К-000157 про припинення трудового договору (контракту) (а.с.10). Відповідно до довідки №236/02 від 20.03.2013 року, за березень 2013 року позивачу зараховано 43105,86 грн. (а.с.9) Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено в судовому засіданні, під час роботи позивача у відповідача, останній не виплатив позивачу заробітну плату та в день звільнення позивача не провів з ним розрахунок по заробітній платі. Станом на листопад 2013 року наявна заборгованість по виплаті позивачу належних йому коштів у розмірі 43105грн.86 коп. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Проте, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, стороною відповідача протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що затримка в проведенні остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, відбулася не з вини відповідача. З урахуванням положень п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995р. №100, з часу звільнення позивача, а саме - 20.03.2013р. по день винесення рішення суду - 19.02.2014р., пройшло 231 робочих дні, що також підтверджується наданим позивачем розрахунком. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь невиплаченої заробітної плати в розмірі 43105 грн. 86 коп., а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 20 березня 2013 року по 19 лютого 2014 року в розмірі 103441 грн.80 коп., який підтверджується розрахунками позивача, перевіреними у судовому засіданні, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКОЛ" про стягнення заробітної плати підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи наведене, на підставі 43 Конституції України, ст.ст. 47, 83, 116, 117, КЗпП України та

Outcome: approved