Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір ревардингу № 131131 із додатками від 05 грудня 2016 року; стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] ЛТД» на свою користь сплачені кошти у розмірі 40\~000 грн. 00 коп. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 05 грудня 2016 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «[PERSON] ЛТД» (далі ТОВ «[PERSON] ЛТД») укладено договір ревардингу № 131131 з метою придбання автомобіля марки «Fiat Doblo Combi Max». У рахунок виконання умов договору 05 грудня 2016 року нею сплачено авансовий платіж у розмірі 40\~000 грн. Разом із тим, предмет ревардингу переданий не був. Вважає, що умови оскаржуваного правочину є несправедливими та порушують її права як споживача. Відповідач не має ліцензії для надання фінансових послуг, також при укладенні оскаржуваного договору не було дотримано умови про його нотаріальне посвідчення. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, 23 лютого 2017 року подала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач ТОВ «[PERSON] ЛТД » у судове засідання свого представника повторно не направив, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені. Враховуючи наведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05 грудня 2016 року між ТОВ «[PERSON] ЛТД» та [PERSON] укладено договір ревардингу № 131131, за умовами якого постачальник зобовязався придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно автомобіль «Fiat Doblo Combi Max», а отримувач зобовязався прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі й інші платежі згідно із умовами цього договору Відповідно до додатку № 1 до договору ревардингу № 131131 від 05 грудня 2016 року вартість предмету ревардингу на дату підписання договору складає 200\~000 грн. 00 коп. Щомісячний платіж 8\~333 грн. 33 коп.; вартість фінансування 40\~000 грн. 00 коп. На виконання умов договору ревардингу від 05 грудня 2016 року [PERSON] сплатила грошові кошти у розмірі - 40\~000 грн. 00 коп., про що свідчить квитанція № 0.0.663855389.1 від 05 грудня 2016 року. Пунктом 5.1 договору ревардингу передбачено, що товар передається у користування отримувачеві, протягом строку, який становить від пяти до ста двадцяти робочих днів з моменту сплати отримувачем на рахунок постачальника першого ревардингового платежу. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналізуючи зміст спірного договору ревардингу від 05 грудня 2016 року, укладеного між сторонами, суд приходить до висновку, що він за своєю правовою природою є договором лізингу. Разом із тим, у вказаному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Так, згідно із пунктом 3.6 договору, постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Відповідно до статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням статті 808 ЦК України. Згідно із пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. При розгляді даної справи по суті, судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір ревардингу від 05 грудня 2016 року, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було. Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення. При зверненні до суду із даним позовом та у ході розгляду справи по суті, [PERSON] жодних судових витрат, які б були підтверджені документально не несла, тому вимога про стягнення на її користь судових витрат задоволенню не підлягає. Разом із тим, відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial