Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду з заявою за участю заінтересованої особи: Слов'янського міського відділу Головного управління Державної Міграційної служби України в Донецькій області, про встановлення факту постійного проживання в Україні, обґрунтувавши свої вимоги тим, що [PERSON] народилась [INFO] в м. Слов'янську Донецької області, з березня 1987 року по 01.06.1992 року постійно працювала в Україні. Факт встановлення постійного проживання в Україні необхідно їй для отримання українського громадянства та отримання паспорту громадянки України. У зв'язку з чим, просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON], [INFO], уродженки м. Словянська, Донецької області, громадянки Російської Федерації, на території України у період з 04.03.1987 року по 01.06.1992 року. В судовому засідання заявник [PERSON] просила заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Слов'янського міського відділу Головного управління Державної Міграційної служби України в Донецькій області Пуш О.І., що діє на підставі довіреності №5-8162/8 від 27.12.2017 року (а.с.22), в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заявлених вимог. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.5), [PERSON] народилась [INFO] у м. Слов'янську Донецької області. Як вбачається з копії паспорта [PERSON] [NUMBER] виданий 03.02.2015 року, остання є громадянкою Російської Федерації (а.с.3,4). Вирішуючи питання про встановлення факту постійного проживання в Україні [PERSON], суд виходить з наступного. Так, пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 р. № 5, судом встановлюються факти, які породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року, громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України ( 24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Водночас, відповідно до ст. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року за № 215/2001, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає такі документи: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР; в) рішення суду, яке підтверджує факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Таким чином, для встановлення належності [PERSON] до громадянства України та відповідно отримання паспорта громадянина України, заявнику необхідно було подати вищевказані документи. Проте паспорт громадянки колишнього СРСР заявником було втрачено коли вона перебувала на території Російської Федерації та вона отримала паспорт РФ, у зв'язку з чим вона не має можливості надати копію до відповідних органів для отримання паспорта громадянина України, та звертається до суду для встановлення факту перебування її на території України. у період з 04.03.1987 року по 01.06.1992 року. Встановлення даного факту для заявника має юридичне значення, оскільки від цього факту безпосередньо породжуються юридичні наслідки, в даному випадку отримання українського громадянства і законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Крім того, згідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved