Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Виклад позицій учасників судового розгляду. 1. 25 серпня 2020 року Комунальне некомерційне\~підприємство "Миколаївський\~обласний центр\~психічного здоров`я"\~Миколаївської обласної\~ради /надалі - лікарня/ звернулась до суду із заявою, у якій просила про госпіталізацію до лікарні у примусовому порядку [PERSON] , який народився [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , зі слів - займається просуванням сайтів. У заяві зазначила, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, від проходження лікування відмовляється, своєю поведінкою створює загрозу\~ здоров`ю та навіть життю своїх рідних. Під час судового розгляду лікар-психіатр\~-\~представника закладу\~з надання\~психіатричної допомоги,\~що подав\~заяву заяву лікарні підтримав. Він пояснював, що хворий [PERSON] страждає на психічний розлад, в зв`язку з яким в проходив лікування у період з 27 липня по 17 серпня 2020 року, проте застосоване лікування виявилось не здатним виправити його агресивну поведінку відносно членів його сім`ї, зокрема - матері та бабусі. Поведінка ж, яку демонструє [PERSON] , на думку представника лікарні, загрожує життю та здоров`ю його рідних. Спираючись про таке, представник лікарні наполягав на задоволенні заяви. 2. Особа, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги в примусовому порядку - [PERSON] - у суді проти задоволення заяви заперечував. При цьому він вказував, що є психічно здоровою людиною, через що не потребує психіатричної допомоги ані в добровільному, ані - в примусовому порядку. До того ж, як вказував [PERSON] , лікування не призведе до наслідків, які очікують як його мати та бабуся, так й - лікарі. Обставини ж, про які лікарня посилається на підтвердження його психічної хвороби, він пояснював таким чином. В дійсності його мати та бабуся не виконують відносно нього своїх обіцянок, зокрема - щодо розміну квартири, у якій вони мешкають, чім ображають його. До того ж, в багатьох випадках вони поводяться відносно нього негідно. Таке, зі слів [PERSON] , призводить до того, що він з обурення застосовує до них насильство. Та такі свої дії він вважає обґрунтованими. [PERSON] також пояснював, що дійсно раніше вживав марихуану, оскільки, як він дізнався з Інтернету, цей засіб сприяє відновленню клітин головного мозку та допомагає піднятись на новий рівень. Він не працює, оскільки є "пацифістом" та не сприймає жодної системи, а розпочати свою справу не може через те, що його рідні не забезпечують йому достатні матеріальні можливості, зокрема - шляхом розміну квартири. Також він висловив претензії до [PERSON] з приводу того, що та його "залюбила". Лікування у лікарні ж він вважає суцільним порушенням його прав, яке виявляється, зокрема, у тому, що йому всупереч його волі обстригли волосся. 3. Законний представник особи, стосовно якої розглядаються питання, пов`язані з наданням психіатричної допомоги під час судового звернення лікарні підтримала. Вона, окрім іншого, зазначала, що [PERSON] є її сином, він виховувався без батька та під час дитинства не отримував відмови у своїх примхах. Коли він подорослішав, він почав зловживати алкогольними напоями, на тлі чого почав буйствувати та застосовувати насильство. В зв`язку із таким він перебував на лікуванні. Востаннє він повернувся з лікарні у серпні 2020 року, після чого "напився" та влаштував черговий скандал, під час якого вдарив її. 4. Прокурор під час судового розгляду справи вважав подану заяву такою, що підлягає задоволенню, спираючись про те, що дії [PERSON] є небезпечними для оточуючих, а наявність в нього психічного захворювання є підтвердженою у встановленому законом порядку. Фактичні обставини, встановлені судом. 5. [PERSON] вперше потрапив на лікування у 2019 році, тоді йому був виставлений діагноз: "Розлад психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю та каннабіноїдів. Синдром залежності від алкоголю. Стан відміни з психотичними розладами. Зловживання каннабіноїдами з шкідливими наслідками. Алкогольна гепатопатія" Протягом періоду з 27 липня 2020 року по 17 серпня 2020 року він повторно лікувався у психіатричному відділенні лікарні, де йому був поставлений діагноз: "Гострий шизофреноподібний психотичний розлад", де алкоголізація та наркотизація становлять головний компонент загострень. 25 серпня 2020 року він був повторно доставлений до лікарні, комісією лікарів йому був виставлений діагноз: "Гострий шизофреноподібний психотичний розлад. F 23.2. Агресивна поведінка". Наведені обставини підтверджуються залученим до матеріалів справи рішенням ЛКК лікарні від 25 серпня 2020 року. Це рішення було прийняте комісією у складі п`яти лікарів-психіатрів, чиї досвід та рівень освіти сумнівів не викликають, його правильність та обґрунтованість зрештою учасниками судового розгляду під сумнів не ставиться. 6. З залученої до матеріалів справи копії рапотру вбачається, що 24 серпня 2020 року [PERSON] був затриманий співробітниками поліції в зв`язку із застосуванням ним насильства до своєї матері та бабусі. Факт застосування насильства до матері [PERSON] під час судового розгляду справи не заперечував. Не заперечував він й того, що незадовго до цього випадку застосував насильство до свого дядька, завдавши йому ножового поранення, хоча й пояснював, що зробив таке з метою самозахисту. 7. Наразі [PERSON] визнавати себе хворим або бодай критично поставитись до своїх вчинків, змістом яких є застосування насильства до осіб, які турбуються про нього, категорично відмовляється, так саме, як й від лікування в лікаря-психіатра. Зміст спірних правовідносин та суть спору. 8. В цьому випадку спір між сторонами виник із приводу надання [PERSON] психіатричної допомоги, зокрема, у примусовому порядку. 9. [PERSON] стверджує, що є психічно здоровим, через що не потребує психіатричної допомоги взагалі, тим більше - у примусовому порядку. 10. Лікарня ці обставини заперечує та стверджує про необхідність його примусового лікування в зв`язку із тим, що він страждає на психічний розладі, внаслідок якого становить небезпеку для оточуючих. Норми права, які застосував суд. 11. Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. 12. Відповідно до статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я. Методи діагностики та лікування і лікарські засоби, дозволені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, застосовуються лише з діагностичною та лікувальною метою відповідно до характеру психічних розладів і не можуть призначатися для покарання особи, яка страждає на психічний розлад, або в інтересах інших осіб. Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. Відповідно до статті 11 цього Закону з метою з`ясування наявності чи відсутності в особи психічного розладу проводиться психіатричний огляд. 13. Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: -вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або -неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до статті 16 цього Закону особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. Ця заява розглядається судом в порядку, що передбачений статтею 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» та главою 10 Цивільного Процесуального Кодексу України. Наведене доводить, що відповідно до законодавства України особа може бути підданою примусовій госпіталізації до психіатричної лікарні за умов наявності сукупності таких умов: -наявність в особи тяжкого психічного розладу; -комісією лікарів буде встановлено, що її лікування є можливим лише в умовах стаціонару; -її психічний розлад призводить до того, що вона, зокрема /стосовно предмету розгляду в межах цієї справи/ вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих 14. Стосовно законодавчо встановленого характеру дій, що становлять одну з умов для примусової госпіталізації особи, суд відзначає таке. Наведені вище норми статей 14, 16, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» стосуються дій, які, як зазначалось вище, «являють собою безпосередню небезпеку для [особи] або для оточуючих». В той же час, стаття 19 цього Закону та стаття 93 Кримінального Кодексу України передбачає, що до особи, яка внаслідок свого психічного стану вчинила суспільно небезпечне діяння, що передбачене Особливою частиною Кримінального Кодексу України /тобто - діяння, що характеризується наявністю об`єктивної сторони злочину/ до особи застосовуються примусові заходи медичного характеру в порядку, що передбачений Кримінальним Процесуальним законодавством України. Таке діяння, окрім іншого, характеризується тим, що воно: -є протиправним; -за своїми властивостями здатне заподіювати реальну шкоду правоохоронюваному об`єкту або створювати загрозу заподіяння такої шкоди; -наявність такої шкоди (реальної або потенційної) оцінюється з позицій усього суспільства, а не конкретного потерпілого; -шкода є настільки великою, що загрожує основоположним суспільним цінностям, становить для них\~небезпеку. Таке доводить, що у статтях 14, 16, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» йдеться лише про дії, які: -не обов`язково є протиправними; -за своїми властивостями здатні заподіяти реальну шкоду лише хворому або оточуючим або створювати загрозу заподіяння лише такої шкоди; -ця шкода не є значною. 15. Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a)законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b)законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c)законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d)затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e)законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f)законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції. 16. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами суди застосовують практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до сталої практики Європейського Суду з прав людини обмеження свободи особи, зокрема, в зв`язку з її поміщенням до психіатричної лікарні, має бути перш за все «законним», зокрема відповідати передбаченій законом процедурі; у зв`язку з цим Конвенція про захист прав людини та основних свобод по суті посилається на національне законодавство та передбачає обов`язок дотримання його матеріально-правових та процесуальних норм. Крім того, вимога щодо затримання відповідно до «процедури, встановленої законом», вимагає наявності в національному законодавстві «справедливих та належних процедур» і відповідного правового захисту від свавільного позбавлення свободи. На додаток, підпункти з\~«а»\~до\~«f»\~пункту 1 статті 5 Конвенції містять вичерпний перелік дозволених підстав позбавлення свободи; такий захід не буде законним, якщо він не відповідає одній з цих підстав. При цьому особа не може бути позбавлена волі як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: -по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; -по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; -по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання /див. рішення у справах\~«Акопян проти України», пп. 70 - 74, а також «Амуур проти Франції»(Amuur v. France), «H.L. проти Сполученого Королівства» (Н.L. v. the United Kingdom), «Вінтерверп проти Нідерландів»(Winterwerp v. the Netherlands); «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria); «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia)/. При цьому відповідно до усталеної практики Європейський суд з прав людини особа не може вважатись «психічно хворою» доти, доки об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, тобто - без попередньої консультації із лікарем. /див., окрім наведеного, рішення у справі «Заїченко проти України», пункт 97./ До того ж, відповідно до усталеної практики Суду, примусове тримання особи в психіатричному закладі є настільки серйозним заходом, що його застосування є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі, заходи було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства. /рішення у справі «Заїченко проти України», пункт 96. Наведені норми законодавства у їх сукупності доводять, що для вирішення спору суду необхідно встановити: -чи є [PERSON] дійсно «психічно хворим»; -чи є\~його психічний\~розлад такого\~виду або\~ступеня,\~що слугує\~підставою для\~примусового тримання\~у психіатричній\~лікарні, зокрема, внаслідок такого розладу особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що за своїми властивостями здатні заподіяти реальну, хоча й не значну, шкоду, при цьому - лише хворому або оточуючим або створювати загрозу заподіяння лише такої шкоди; -що інші заходи є недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства; -що в цьому випадку його тримання у психіатричній лікарні як за формою, так й за змістом відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема - меті, визначеній у статті 5 Конвенції. Оцінка суду. 17. Вирішуючи питання про те, чи є [PERSON] «психічно хворим», суд відзначає, що, як доведено вище, комісіями лікарів у встановленому законом та загальновизнаними міжнародними стандартами діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні йому послідовно ставиться діагноз «Гострий шизофреноподібний психотичний розлад». При цьому показовим є те, що такий діагноз, як доведено вище, був поставлений різними комісіями лікарів. Отже, що в цьому випадку незалежна медична комісія у встановленому законом порядку довела, що [PERSON] дійсно є психічно хворим. За такого той факт, що [PERSON] є психічно хворим суд вважає доведеним. 18. Щодо виду та ступеню психічного розладу [PERSON] суд відзначає наступне. 18.1. Наведені вище фактичні обставини справи доводять, що [PERSON] внаслідок стану свого здоров`я вчиняє дії, які за своїм змісто мають ознаки суспільно-небезпечних, як то - пряме насильство відносно своїх близьких. За такого суд вважає доведеним, що в цьому випадку дії, що вчиняються [PERSON] є такими, що за своїми властивостями здатні заподіяти шкоду оточуючим, а за такого - являють собою «безпосередню небезпеку» в контексті статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». 18.2. До того ж, з висновку ЛКК від 25 серпня 2020 року, що залучений до матеріалів цивільної справи, вбачається, що наразі лікування [PERSON] є можливим лише в умовах психіатричного стаціонару. За такого суд вважає доведеним, що в цьому випадку стан [PERSON] слугує підставою для його примусового тримання у психіатричній лікарні. 19. Вирішуючи питання про те, чи можливо гарантувати інтереси особи та суспільства без поміщення [PERSON] до психіатричної лікарні суд виходе з такого. 19.1. Дії [PERSON] є пов`язаними з його психічним станом, який наразі може бути скорегованим, як доведено вище, лише в умовах стаціонару. 19.2. До того ж, [PERSON] категорично відмовляється від проходження лікування. 19.3. Більше того, його агресивна поведінка поза межами психіатричного стаціонару належним чином скорегованою бути не може, адже реальних підстав, що можуть бути скорегованими, вона під собою не має. За такого суд вважає доведеним, що в цьому випадку гарантувати інтереси особи та суспільства у інший спосіб, ніж шляхом поміщення [PERSON] до психіатричної лікарні, не є можливим. 20. В цьому випадку примусове поміщення [PERSON] до психіатричної лікарні є передбаченим як національним законодавством, так й підпунктом «е» статті 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. До того ж, це питання було розглянуте з дотриманням встановлених законом гарантій, а саме - судом за участі двох присяжних за участі прокурора та законного представника [PERSON] ; під час судового розгляду [PERSON] була надана можливість висловити свою позицію по суті справи. До того ж, під час судового розгляду відомостей про те, що це звернення зумовлене не психічним станом [PERSON] , а іншими обставинами, отримано не було; сам [PERSON] про таке не посилається. Отже, в цьому випадку примусова госпіталізація [PERSON] до психіатричної лікарні є передбаченою законом. 21. Під час судового розгляду [PERSON] посилався про те, що не є психічно хворим. Але ці посилання суперечать наведеним вище висновкам компетентних медичних установ про протилежне, що були надані у встановленому законом порядку. За такого ці посилання [PERSON] суд вважає такими, що не відповідають дійсності, через що не може покласти їх у підґрунтя судового рішення. [PERSON] також посилався про те, що його лікування не призведе до виправлення його поведінки. Але ці посилання, як припущення, що не ґрунтуються на жодній фактичній обставині, у підґрунтя судового рішення покладеними бути не можуть. Оцінюючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що подана заява підлягає повному задоволенню.

Outcome: approved