Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

03.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області про визнання майна спільним майном подружжя та визначення часток. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28.11.2001 року позивач та [PERSON] уклали шлюб. За час шлюбу чоловік став власником домоволодіння по вул.Чапаєва, 2а в с. Лазірки Оржицького району Полтравської області, що підтверджено свідоцтвом про право власності серія САС № 940442 виданого 28.01.2010 року виконавчим комітетом Лазірківської сільської ради. 01.05.2014 року чоловік позивача помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-КЕ № 268432 від 06.05.2014 року. Так як, позивач звернулась до нотаріальної контори з метою оформлення спадщини, їй необхідно встановити обсяг спадкового майна. Оскільки померлий отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно під час шлюбу, то позивач, як його дружина має право на ? частину спірного домоволодіння. Просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], який помер 01.05.2014 року, житловий будинок з допоміжними господарчими побудовами по вул. Чапаєва, 2-а в с. Лазірки, Оржицького району, Полтавської області. Визначити, що вказаним особам на день смерті [PERSON] належало по ? частині житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Чапаєва, 2 «а» у с.Лазірки Оржицького району Полтавської області Ухвалою суду від 24.07.2015 року до участі у справі залучено в якості співвідповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 07.09.2015 року вказані відповідачі звернулись із зустрічною позовною заявою до [PERSON], Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області про визнання права власності на частку майна колгоспного двору та про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивують тим, що 08.08.1981 року позивач - [PERSON] уклала з [PERSON] шлюб. Від даного шлюбу у сторін народилось 2 дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. У 1981 році позивачеві та [PERSON] було надано недобудований житловий будинок по вул.Чапаєва, 2»а» у с.Лазірки, як членам колгоспу ім.Димитрова. Будівництво даного будинку завершене у 1986 році, що підтверджено відомостями погосподарських книг за 1986-1990 р.р. та за 1991-1995 р.р. За даними ж відомостями погосподарських книг вказано, що суспільна група господарства є колгоспною, головою сім»ї зазначено [PERSON] та зазначено ще трьох членів сім»ї дружину, та 2 дітей, що є позивачами по зустрічному позову. У 1987 році сім»ї позивача було виділено земельну ділянку. Вартість будівельних матеріалів використаних для будівництва будинку була відшкодована колгоспу. 12.05.1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розлучення позивач з дітьми стала проживати за іншою адресою, а [PERSON] залишився у будинку по вул.Чапаєва, 2»а». У вересні 1995 року сторони на 1 рік відновили сімейні стосунки та позивач разом з дітьми повернулась до спірного будинку, але у подальшому сторони знову стали проживати окремо. 01.05.2014 року [PERSON] помер. Після смерті бувшого чоловіка та батька, відповідачам стало відомо, що він 28.01.2010 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане виконкомом Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області за адресою вул.Чапаєва, 2 «а» у с.Лазірки. Таким чином, за життя [PERSON] без відома бувшої дружини та його дітей здійснив оформлення нерухомого майна, яке є їх сумісною власністю. Частина спірного будинку, що належала [PERSON] ввійшла до складу спадщини, на яку претендують [PERSON] теперішня дружина [PERSON], та син [PERSON]. Дочка [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини на користь свого брата [PERSON]. Так як, позивачі за зустрічним позовом були членами колгоспного двору, то вони мають право на спірний будинок по ? частині кожному. Враховуючи вищевказане, позивачі за зустрічним позовом просять: 1) скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно (житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Чапаєва, 2а, с. Лазірки, Оржицький район, Полтавська область) видане виконавчим комітетом Лазірківської сільської ради від 28.01.2010 року на ім'я [PERSON]; 2) визнати житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Чапаєва, 2а, с. Лазірки, Оржицький район, Полтавська область, сумісною власністю членів колгоспного двору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; 3) визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку майна колгоспного двору, житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Чапаєва, 2а, с. Лазірки, Оржицький район, Полтавська область; 4) визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку майна колгоспного двору, житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Чапаєва, 2а, с. Лазірки, Оржицький район, Полтавська область; 5) визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку майна колгоспного двору, житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Чапаєва, 2а, с. Лазірки, Оржицький район, Полтавська область; 6) стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати. Ухвалою від 07.09.2015 року позовні заяви об'єднано в одне провадження. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав, зазначивши, що у 2010 році [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що не суперечило жодній нормі матеріального права. Дружина померлого має право на ? частину вказаного житлового будинку, про що суд має прийняти відповідне рішення. Стосовно зустрічного позову вказав, що оскільки норми Цивільного Кодексу УРСР щодо майна колгоспного двору втратили свою дію ще на початку дев»яностих років минулого століття, то і застосовувати дані норми до спірних взаємовідносин немає сенсу. Представники відповідачів не навели крім загальної норми ст. 19 Конституції України, яку ж норму закону було порушено сільською радою, яка прийняла рішення про видачу свідоцтва про право власності у 2010 році. Прохає застосувати строки позовної давності, які з огляду на норми ст. 75 ЦК УРСР суд має право застосувати самостійно. Відповідач [PERSON] у минулих судових засіданнях первісний позов не визнав, зустрічний позов вважає, що підлягає до задоволення. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] у суді вказали, що оскільки родина [PERSON] працювала у колгоспі, то отримали будинок як колгоспники і добудували його як за власний кошт, так і за кошти колгоспу. За будинок повністю сплатили у 1994 році, хоча будинок було здано у експлуатацію ще у 1986 році. Дійсно з законодавства було виключено поняття колгоспного двору, але правовідносини продовжувались. Позивачі за зустрічним позовом не втратили права на майно колгоспного двору. Син [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку до 2013 року. При видачі довідки, як підстави для отримання свідоцтва про право власності на ім»я [PERSON], сільська рада була зобов»язана перевірити підстави її видачі, з»ясувати власників житлового будинку, чого зроблено не було, що дає підстави для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. За законодавством, що діяло на той час, з моменту внесення даних до погосподарських книг вважалось, що нерухомість введенна в експлуатацію та є підтвердженням факту державної реєстрації нерухомості. З плином часу право власності відповідачів не втрачено, підстав для застосування строків позовної давності немає. Про порушення свого права відповідачі дізнались з прикладених до первісного позову документів. Первісний позов не визнають, оскільки позивачем не доведено, що вона своєю працею приймала участь у створенні нерухомого майна, саме перебування у шлюбі з [PERSON] не дає підстав для задоволення її позовних вимог. Зустрічний позов підтримують у повному об»ємі. Представник Лазірківської сільської ради сільський голова [PERSON] при прийнятті рішення поклався на розсуд суду. Вважає, що суд має визначити чи правомірні дії були сільської ради при видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно у 2010 році та скільки власників є у даної нерухомості. Треті особи до суду не направили своїх представників, у поданих заявах прохають справу слухати без їх участі. Суд заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, допитавши свідків прийшов до слідуючого висновку. Відповідно до наданих суду доказів, встановлено, що [PERSON] помер 06.05.2014 року, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія 1-КЕ № 268432 виданого 06.05.2014 року виконавчим комітетом Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області. 08.08.1981 року за життя [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серія 1-КЕ № 387819 виданого 08.08.1981 року. Згідно даних архівного витягу архівного сектору Оржицької РДА із протоколу засідання загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім.Димитрова від 30.12.1982 року № 4 прийнято рішення прийняти [PERSON] у члени колгоспу. Відповідно до архівного витягу із протоколу засідання правління колгоспу ім.Димитрова № 8 від 30.05.1984 року прийнято рішення побудувати [PERSON] житловий будинок. Відповідно до довідки ПСП «Лазірки» від 22.12.2009 року встановлено, що [PERSON] виплатив вартість будинку у касу підприємства у 1994 році. Матеріали справи також містять відомості про перейменування та правонаступництво колгоспу Димитрова в ППП «Лазірки». За даними трудової книжки [PERSON] встановлено, що остання 15.05.1981 року прийнята на посаду вагара у колгосп ім.Димитрова, а 29.02.1983 року була звільнена. 10.01.1989 року була повторно прийнята на роботу у колгосп ім. Димитрова, який у подальшому було реорганізовано у ППП «Лазірки» та 14.07.2005 року була звільнена з роботи. Від даного шлюбу у сторін народилось 2 дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яка 26.06.2015 року уклала шлюб та її прізвище на даний час « Козіна», що доведено свідоцтвом про шлюб серія 1-КЕ № 132471 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Лубни реєстраційної служби Лубенського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області. 12 травня 1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серія 1-КЕ № 253015 виданого Оржицьким райвідділом ЗАГС Полтавської області від 12.05.1994 року. Згідно рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 29.04.1994 року шлюб розірвано. У рішенні міститься посилання на те, що сторони майном розподілились добровільно та припинили шлюбні стосунки з березня 1994 року. За даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 14.08.2015 року встановлено, що [PERSON] змінила прізвище на «Гришко». 28.11.2001 року [PERSON] повторно уклав шлюб з [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про одруження серія 1-КЕ № 076765 виданого виконавчим комітетом Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області від 28.11.2001 року. За даними погосподарської книги Лазірківської сільської ради за 1986-1990 роки та за 1991-1995 роки по погосподарському номеру 927 та 908 суспільна група господарства вказана як колгоспна де голова двору є [PERSON], а членами двору є його дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] Даних про адресу будинку у книгах не наведено. Таким чином, станом на 01.07.1990 року та 15 квітня 1991 року господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», де [PERSON] був головою господарства. Згідно довідки виконавчого комітету Лазірківської сільської ради № 1197 від 11.11.2014 року зазначено, що [PERSON] до моменту смерті був зареєстрований та проживав у будинку у с.Лазірки вул.Чапаєва, 2»а», власником якого він являється. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.01.2010 року житловий будинок з господарськими спорудами зареєстрований за [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Лазірківської сільської ради № 128 від 29.12.2009 року. За даним спадкової справи приватного нотаріуса Оржицького районного нотаріального округу з заявою про намір прийняти спадщину після смерті [PERSON] звернулась: 17.06.2014 року [PERSON] та 10.07.2014 року [PERSON], 10.07.2014 року [PERSON] подала заяву про відмову у прийнятті спадщини на користь брата [PERSON]. У суді було допитано ряд свідків, які вказали слідуюче. Свідок [PERSON] зазначила, що сім»я [PERSON] працювала у колгоспі. На той час здійснювалась будівельна програма та кому необхідно було будуватись, колгосп надавав допомогу у вказаному. Створювався особовий рахунок по забудовнику і заносились витрати сторін по будівництву. Знає, що родина [PERSON] вносила кошти до каси підприємства за будинок до повного погашення заборгованості. Свідок [PERSON] на час виникнення спірних взаємовідносин по зустрічному позову працював у колгоспі обліковцем. На правлінні колгоспу приймалось рішення про забудову. Якщо у господарства не було будівельних матеріалів, то їх придбавали у інших осіб. Знає сім»ю [PERSON], які проживали разом. На того, хто починає будівництво заводилась відомість і здійснювались відрахування. Працівник колгоспу Ігнатов вів облік по будівництву. Свідок [PERSON] вказав, що на той час працював у колгоспі. Голова колгоспу сказав, що є земельна ділянка на якій можна здійснювати забудову. Разом з братом [PERSON] почали будувати будинки. Брали кредити, колгосп змурував стіни. Взявши ще 1 кредит вкрили дах. На час будівництва брат був одружений. Будівництво було закінчено у 1986 році. З заробітної плати колгосп відраховував витрати на будівництво. Розглядаючи позовні вимоги сторін, суд звернувся до слідуючих норм матеріального права. За змістом первісного позову позивач посилається на норми Сімейного Кодексу України, які регулюють права спільної сумісної власності подружжя, оскільки на думку позивача майно було набуте подружжям, тобто позивачем [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу. Із вказаним суд не погоджується, оскільки у суді встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб лише у 2001 році, тобто на вказану дату [PERSON] був одноосібним власником нерухомого майна, право власності на яке він мав згідно норм ЦК УРСР та Закону України «Про власність». Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. За нормами ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За положенням п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 N 11 передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу. Крім того, відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права та у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності). Оскільки позивач у суді не довів, що існують перешкоди у спадкуванні нерухомого майна ( відсутня постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно), звернення до суду з вказаного приводу є передчасним. Неможливим є визнання права власності за померлою особою на підставі позову спадкоємців, оскільки ніхто крім власника не може звертатися до суду з таким позовом. Вказаний висновок стосується як первісного позову, так і зустрічного. З урахуванням того, що за даними технічного паспорту на спірний будинок від 18.01.2010 року зазначено рік побудови житлового будинку та господарських споруд, як 1982 рік, що є задовго до дати укладення шлюбу між позивачем [PERSON] та [PERSON], а позивач не надала доказів суду тому, що за період шлюбу були здійснені побудови чи перебудови, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Відповідно до задоволення не підлягає і інша позовна вимога про визначення за позивачем та її померлим чоловіком [PERSON] права власності на ? частину кожному житлового будинку по вул.Чапаєва, 2а, оскільки позивач не набула права власності на даний об»єкт нерухомості через вищевикладені обставини. Матеріалами справи доведено, що [PERSON] за життя мав у власності весь об»єкт нерухомості, а визнання за позивачем права власності на ? частину житлового будинку з по господарськими будівлями суперечить вищезазначеним нормативним актам. Стосовно зустрічного позову, суд врахував слідуючі норми матеріального права. Колгоспний двір за\~Цивільним кодексом Української РСР\~(1963 року) визначався, як сімейно - трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Як суспільна група, колгоспний двір існував до 15 квітня 1991 року, тобто, до прийняття постанови\~\~Верховної Ради Української РСР № 885 - ХІІ, якою було введено в дію Закон України '' Про власність ''. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався «Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів», затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року№ 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Такі погосподарські книги були основними документами по визначенню суспільної групи господарства. Суспільна група господарства встановлювалась в залежності від роду занять голови господарства ( сім'ї).\~ Закон\~\~"Про власність", прийнятий Верховною Радою УРСР 07.02.1991 р., набрав чинності 15 квітня 1991 р. Виходячи з положень ст. 15\~Закону "Про власність"\~та\~\~роз'яснень, викладених у п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", майном колгоспного двору є майно, яке придбане до 15 квітня 1991 р., і право на нього в рівних частках мають всі члени двору, які на вказану дату не втратили такого права. З урахуванням вказаного, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на час набрання чинності Законом України «Про власність» були членами колгоспного двору, оскільки голова колгоспного двору [PERSON] відповідно до архівного витягу № 4 був прийнятий у члени колгоспу ім.Димитрова 30 грудня 1982 року, працював у колгоспі та родина вела спільно своє господарство. Відповідачі були членами двору , та станом на 15 квітня 1991 року не втратили свого права на його майно. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказано, що положення ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, що виникли після введення в дію цього\~закону. До правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, а отже спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватись за нормами, які регулювали власність цього двору, зокрема: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15\~\~квітня 1991 року не втратили право на частку у його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п.6 Постанови '' Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності '' від 22 грудня 1995 року № 20, на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.\~\~У вказаний період позивачка [PERSON] \~\~була повнолітньою, працездатною,\~\~ліквідація колгоспів, а отже, і колгоспних дворів була загальновідомою, тому позивачка не використала своє право ( у своїх інтересах та інтересах своїх дітей [PERSON] та [PERSON]В.) в період із 15 квітня 1991 року по 15 квітня\~\~1994 рік включно, доказів на підтвердження поважності причини пропуску цього строку суду не надано. Як зазначено у \~Прикінцевих та Перехідних положеннях Цивільного кодексу України\~від 01.01.2004 р., цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Положення\~Цивільного кодексу\~застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст.ст.71,76 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року), перебіг строку позовної давності, який становить три роки, починається з дня виникнення права на позов, яке виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до\~ст.71 ЦК УРСР 1963 р., загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. За нормою\~ст.75 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року)\~позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. За змістом\~ст.80 ЦК України, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Крім того, із набранням чинності 01 січня 2004\~року Цивільного кодексу України, опублікованого в установленому законом порядку, тобто загальнодоступному для громадян, будь - яка фізична чи юридична\~\~особа може вважати себе власником об'єкта нерухомого майна, якщо її право власності на належну їй нерухомість зареєстровано в органах держаної реєстрації. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що відповідачами доведено у судовому засіданні, що вони є членами колгоспного двору, але з урахуванням того, що вони звернулись до суду з пропуском строків позовної давності, за даних умов у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. При вирішенні позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: с.Лазірки вул.Чапаєва, 2а виданого виконавчим комітетом Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області від 28.01.2010 року на ім»я [PERSON] суд звернувся до слідуючих норм матеріального права. Відповідно до\~ст. 393 ЦК України\~правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Главою 2 Закону України «Про місцеве самоврядування»\~передбачено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, місцевих рад. Статтею 40 Закону України «Про місцеве самоврядування»\~передбачено, що виконавчі органи сільських, селищних, сільських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм Законом повноваження. Відповідно до п.8.1 «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, яке діяло на момент прийняття відповідачем спірного рішення, на органи місцевого самоврядування покладалося право щодо оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності за заявами фізичних та юридичних осіб. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання за відповідачами права власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами до задоволення не підлягають у зв»язку з пропуском строків позовної давності, то і вказана позовна вимога судом задоволена бути не може, оскільки при видачі свідоцтва про право власності на будинок сільська рада діяла у межах законодавства, що регулювало спірні взаємовідносини. Суд вважає безпідставними посилання представників відповідачів на ту обставину, що син померлого [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку до 2013 року, а отже має право власності на частку у ньому, оскільки факт реєстрації у житловому будинку не дає підстав для набуття чи припинення права власності на нерухоме майно. Також суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження представника позивача за первісним позовом, щодо того, що сторони ще у 1994 році вирішили питання щодо розподілу спільного майна, про що зроблено посилання у рішенні Оржицького районного суду від 29.04.1994 року. Так як предметом спору було розлучення, а не поділ майна, суд вважає таке посилання представника позивача не обґрунтованим. На даний час сторони за спором не позбавлені права здійснити спадкування спірного нерухомого майна як визначено нормами глави 87 ЦК України, оскільки у суді не встановлено перешкод для вказаного. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням того, що позовні вимоги, як позивача, так і відповідачів задоволенню не підлягають, то відсутні підстави для стягнення зі сторін судових витрат.

Outcome: dismissed