Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач у листопаді 2013 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ФідоБанк» про визнання кредитного договору № 015-в/47 від 27.05.2008 року недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він відповідно до зазначеного договору одержав в АБ «Факторіал-Банк» кредит у розмірі 49 000 дол. США, строком на 15 років, на реконструкцію художньої майстерні. Вважає, що зазначений кредит АБ «Факторіал-Банк» видав йому в порушення декрету КМУ від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», так як у Банка була відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як способу платежу на території України. Проте, незважаючи на зазначений Декрет та в порушення положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 20.05.1999 року банк надав йому кредит за офіційним курсом НБУ 4,85 грн. за один долар США. ПАТ «Себ Банк», який 4.06.2009 року став правонаступником АБ «Факторіал-Банк» почав розраховувати заборгованість за курсом НБУ 7,98 грн. за один долар США. Зміст вказаного кредитного договору в частині встановлення його обов'язку сплачувати проценти за користування кредитом в іноземній валюті суперечить приписам вказаного Декрету, Законам України «Про національний банк України», «Про банки та банківську діяльність», отже пункт 2.3.1. кредитного договору має бути визнаним недійсним на підставі чого має бути визнаним і недійсним кредитний договір так як договір втратив ознаки кредитного договору. Кредитний договір без пункту 2.3.1. не відповідає вимогам закону та не може задовольнити інтереси учасників цього договору. В судове засідання 26.05.2014 року з'явився позивач [PERSON], який зазначив, що він дійсно взяв кредит у АБ «Факторіал-Банк» у розмірі 49 000 до. США та сплачував його, але потім прийшла криза і у нього виникли труднощі з його погашенням. Згодом він отримав повідомлення з ПАТ «Себ-Банк» про уступку прав, з яким не підписував договорів. Ще згодом кредитором став ПАТ «ФідоБанк» з яким він намагався домовитися про реструктуризацію заборгованості, однак ні до чого не прийшли. Згодом Банк подав на нього до суду позов щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і саме у суді він побачив, що на договорі від 04.06.2009 року стоїть не його підпис. Просив позов задовольнити з підстав викладених в позові. В судове засідання з'явився представник позивача [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 21.10.13), яка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. В судове засідання з'явився представник відповідача ПАТ «ФідоБанк» - Шавша К.В. (діє на підставі довіреності від 10.11.13), яка позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення зазначивши, що до ПАТ «ФідоБанк» перейшли всі активи ПАТ «Себ Банк» і зміна кредитора не припиняє зобов'язань за кредитним договором. Крім того, є судове рішення про стягнення з позивача заборгованості за вказаним кредитним договором за яким здійснюється примусове стягнення заборгованості. Позивач сам звернувся до Банку з заявою щодо отримання кредиту у доларах США і знав про всі умови та ризики. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, прийшов до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.05.2008 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та [PERSON] (надалі Позивач, Позичальник, Боржник) був укладений Договір кредиту під заставу нерухомого майна № 015-в/47 (надалі Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти (кредит) в іноземній валюті у сумі 49 000 дол. США, строком (відповідно до п. 1.1. кредитного договору) з 27.05.2008 року по 26.05.2023 року, зі сплатою (відповідно до п. 2.3.1. кредитного договору) 12,5 % річних в валюті кредиту за його користування (а.с.3-6). Згідно п.2.3.1 Кредитного договору проценти в розмірі 12,5% річних сплачується позичальником сплачуються в валюті кредиту. Пунктом 1.5. Договору передбачено, що позичальник підтверджує, що до моменту підписання договору був ознайомлений з умовами кредитування в АБ «ФАКТОРІАЛ-БАНК» та йому зрозумілі умови цього договору, що зазначені у інформації про умови надання кредиту фізичній особі, наданої йому до підписання цього договору 27.05.2008р. Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного кредитного договору позивач був ознайомлений та згодний, про що свідчить його підписи на кожній сторінці договору. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В судовому засіданні встановлено, що позивач не заперечував того факту, що уклав з Банком кредитний договір не всупереч своїй волі та за власною ініціативою. Відповідно до ст.ст. 525 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Себ Банк», який є правонаступником АБ «Факторіал-Банк», у 2010 році звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором. 27.04.2011 року вказаним судом (головуючий суддя Непорада М.П.) було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Себ Банк» були задоволені у повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Себ Банк» заборгованість за кредитним договором № 015-в/47 від 27.05.2008 року у загальному розмірі 478 235,68 грн. (а.с.40-43). Вказане рішення набрало законної сили. Також цим рішенням суду встановлено, що 04.06.2009 року між ПАТ «Себ Банк» та позивачем було підписано Договір про внесення змін Договору кредиту № 015-в/47 від 27.05.2008 року, про що позивач заперечує. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ч. 3 ст.61 ЦПК України Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статуту ПАТ «ФІДОБАНК» позивач є правонаступником ПАТ «СЕБ БАНК» та «ФАКТОРІАЛ-Банк» (п.1.1.). Пунктом 1 ст.1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. На підставі того, що позивач уклав з Банком кредитний договір, підписав його та відповідно отримав за ним грошові кошти, суд у розумінні ст. 1054 ЦК України вважає, що Банк виконав належним чином свої зобов'язання за цим кредитним договором та надав позивачу грошові кошти, які в ньому зазначені, що також підтверджується заявою на видачу готівки № 50353754 від 27.05.2008 року на якій позивач розписався (а.с.8). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦПК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 208 ЦК України, до правочинів, які слід вчиняти у письмовій формі належать, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити зазначеному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин третьої, п'ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що неукладений. Судом встановлено, що кредитний договір укладатись у письмовій формі відповідно до умов статті 1054,1055 ЦК. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином вбачається, що Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що встановлено ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому згідно із ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України N 15-93 від 19.02.93 р. "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", "іноземна валюта" - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (надалі - Декрет) передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції. Відповідно до пп. "в", "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: - надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Водночас, відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). За наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, зазначеними у п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Національного банку України N 275 від 17.07.2001 р. Стаття 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносить до кредитних операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3 - 7 частини другої статті 47 цього Закону, зокрема, розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Таким чином з урахуванням викладених обставин та вступившего в законну силу рішення Київського районного суду м.Одеси від 27.04.2011р. , суд доходить висновку, що відповідно до вимог ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", ПАТ «АКТОРІАЛ-БАНК» на час укладання угоди мав право здійснювати операції з валютними цінностями, у тому числі не торгівельні операції. Також суд не вбачає порушень законодавства в частині сплати позивачем процентів у доларах США, так як з урахуванням домовленості сторін щодо всіх істотних умов договору , зазначені умова викладена в вищезазначеному кредитному договорі. З урахуванням викладеного суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв'язку з чим, вони не підлягають задоволенню. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Тому суд з урахуванням предмету та підстав позовних вимог не сприймає до уваги заяву позивача про те, що він не підписував договір про внесення змін до кредитного договору від 04.06.2009р. У зв'язку з цим суд роз'яснює позивачу його право на звернення до суду в загальному порядку з позовом з зазначених підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed