Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області та просить суд скасувати право власності [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] та визнати право власності за [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона звернулась до нотаріальної контори за свідоцтвом про право на спадщину на квартиру за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] в [ADDRESS], однак свідоцтво їй не було видане у зв'язку із тим, що вона у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини не подала через хворобу, а 11.02.2011 року свідоцтво про право на спадщину за законом було видане сину спадкодавця [PERSON]. 08.04.2011 року вона звернулась до державної нотаріальної контори з рішенням суду від 01.02.2011 року про надання їй додаткового строку для прийняття спадщини, 15.01.2013 року рішенням апеляційного суду Донецької області свідоцтво про право на спадщину за законом видане [PERSON] визнане недійсним, а право власності не скасовано. 18.12.2014 року вона звернулась до реєстраційної служби для реєстрації права власності, але державний реєстратор дав відповідь про відмову у державній реєстрації права власності. Позивача [PERSON], в судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала з підстав які зазначені у позовній заяві, просить задовольнити її вимоги повністю. Відповідач в судове засідання явку представника не забезпечив, однак надіслав на адресу суду листа від 21.01.2015 року вих.№114/03.3-12 в якому просить суд справу розглянути у відсутності представника, а проти заявлених вимог не заперечує. Представник третьої особи також звернувся до суду із заявою в якій просить справу розглянути у його відсутності, а при прийнятті рішення покладається на думку суду. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть від 12.10.2009 року серії [NUMBER]. Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS]. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт від 19.08.2009 року на все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде йому належати на момент смерті. Заповіт посвідчений 19.08.2009 року приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №1148, що підтверджується копією заповіту та витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 19.08.2009року Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26.10.2010 року [PERSON] (сину покійного) визначено додатковий строку в три місяці для прийняття спадщини після смерті [PERSON] На підставі даного рішення суду [PERSON] 30.11.2010 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька [PERSON] Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01.02.2011 року [PERSON] визначено додатковий строк для прийняття спадщини у два місяці після смерті [PERSON] На підставі даного рішення суду [PERSON] 08.04.2011 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті заповідача [PERSON] 11 лютого 2011 року [PERSON] державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим №235 на майно [PERSON] Рішенням апеляційного суду Донецької області від 15 січня 2013 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 лютого 2011 року видане [PERSON] на майно [PERSON] Постановою державного нотаріуса Костянтинівської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.12.2014 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Підставою такої відмови став факт наявності державної реєстрації права власності на спірну кварту за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №18106297 від 18.12.2014 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на спірну квартиру. Причиною такої відмови є факт смерті [PERSON] Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.01.2015 року №32215870 стверджується, що на даний час державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] зберігається за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.02.2011 року р/№235. Оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачки є підставними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення виходячи з наступних мотивів та положень закону. За змістом ст. 1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Судом безспірно встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем по заповіту до майна покійного [PERSON], а тому має право на спадкування та перехід до неї права власності на квартиру [ADDRESS]. Як зазначено у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Позивач не може зареєструвати своє право власності на об'єкт нерухомого майна, що входить до складу спадщини, доказом чого є постанова державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 02.12.2014 року та рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності на спірну квартиру. Причиною такої відмови є факт наявності державної реєстрації права власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.02.2011 року року№235, яке визнано недійсним рішенням апеляційного суду Донецької області від 15.01.2013 року Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи факт належності позивачці спадкового майно після смерті [PERSON] з моменту відкриття спадщини, факт скасування рішенням суду правовстановлюючого документа на це нерухоме майно (свідоцтва про право на спадщину), суд приходить до висновку, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру, яка мала місце 25.02.2011 року за [PERSON] повинна бути скасована, так як підстава для такої державної реєстрації у відповідності до ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на даний час відсутня. Відповідно вимога позивачки про скасування реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] підлягає до задоволення як підставна та обґрунтована. Також, позивач просить визнати за нею право власності на спірну квартиру. Як роз'яснено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Розглянувши даний спір, суд прийшов до висновку, що єдиним ефективним засобом юридичного захисту порушеного права позивача на отримання спадкового майна є саме визнання за нею права власності, оскільки таке право протягом тривалого часу не визнається іншими особами, в т.ч. нотаріусом, державним реєстратором.

Outcome: approved