Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , автомобіль марки "Peugeot" модель 405D 1905, 1994 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер [NUMBER] та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1986га, кадастровий номер 3223383201:01:030:0018, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю сторін, визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки "Peugeot" модель 405D 1905, 1994 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер [NUMBER] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю сторін, визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1986га, кадастровий номер 3223383201:01:030:0018, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог представник позивача вказав, що з 19.11.2011 по 09.02.2018 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу за спільні кошти подружжя придбало майно, а саме: легковий автомобіль марки "Peugeot" модель 405D 1905, 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] який зареєстрований за [PERSON] та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1986га, кадастровий номер 3223383201:01:030:0018, яка зареєстрована за [PERSON] . Представник вказує на те, що згода про добровільний поділ майна між сторонами була досягнута попередньо в усній формі, а саме, позивач залишає в користуванні відповідача автомобіль, який повинен бути перереєстрований на відповідача, натомість земельну ділянку перереєструвати та залишити за [PERSON] , однак, після розлучення [PERSON] відмовився від попередньої домовленості, при цьому залишивши автомобіль у себе. У зв`язку із цим, позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. Ухвалою судді від 11.11.2019, провадження по справі відкрито й призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відзиву, заперечень щодо позовних вимог відповідач суду не надав. Відповідач в жодне судове засідання не з`явився. Повідомлявся шляхом направлення поштових повідомлень та на сайті «Судова влада України». Представник позивача не заперечив, щодо заочного розгляду справи в порядку ст. 280 ЦПК України. Справа слухалась в порядку заочного розгляду. Суд, вивчивши матеріали справи заслухавши представника позивача та дослідивши надані докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19.11.2011 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09.02.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19.11.2011 у відділі ДРАЦС Хорольського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 129, розірвано. (а.с. 18). Згідно копії відповіді регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 07.08.19 №31/26-489аз на адвокатський запит від 31.07.19 №5/72 за [PERSON] [INFO] зареєстрований легковий автомобіль марки "Peugeot" модель 405D 1905, 1994 року випуску, зелений. На підтвердження вартості автомобіля представником позивача надано копію витягу з сайту продажу автомобілів аналогічної марки, року випуску та об`єму двигуна. Провести його експертну оцінку позивач не мала можливості оскільки, як пояснив представник позивача, легковий автомобіль марки "Peugeot" модель 405D 1905, 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] перебуває в користуванні відповідача. Також, представником позивача надано суду фотокопію звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1986га, кадастровий номер 3223383201:01:030:0018, що розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно якого вартість вказаної ділянки становить 65000 гривень, та фотокопію свідоцтва про право власності на нерухоме майно з якого вбачається, що власником даної ділянки є [PERSON] (а.с.22-33). Право власності [PERSON] на зазначену вище земельну ділянку також підтверджується фотокопією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 34). Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі. Таким чином, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Позивач просить суд визнати автомобіль марки "Peugeot" модель 405D 1905, 1994 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер [NUMBER] та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1986га, кадастровий номер 3223383201:01:030:0018, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та поділити вказане майно залишивши автомобіль у власності відповідача, а за нею визнати право власності на земельну ділянку. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд прийшов до висновку, що спірне майно - автомобіль марки "Peugeot" модель 405D 1905, 1994 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер [NUMBER] та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1986га, кадастровий номер 3223383201:01:030:0018, що розташована за адресою: [ADDRESS] набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була. Разом з тим, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року №6-2670 цс 16. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Відповідач не дав згоди на виділ його частки із спільної сумісної власності подружжя, позивач відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вносила. Враховуючи, викладене, суд вважає правильним залишити спірний автомобіль та земельну ділянку у спільній частковій власності сторін, визнавши їх ідеальні частки власності в цьому майні. Позовних вимог про припинення її права на частку у спільному майні [PERSON] не заявлялось, однак вона, у разі необхідності, не позбавлена можливості захистити свої законні права та інтереси, поставивши питання перед судом про припинення права на частку у спільному майні в порядку ст. 365 ЦК України, як і не позбавлена права звернутися до суду з позовом щодо користування спірним автомобілем в силу ст. 358 ЦК України або звернутися з іншими позовними вимогами для вирішення спору, який виникне між сторонами. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При зверненні до суду позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2068,40 грн. (1300+768,40) (а.с.2,41). Належних та допустимих доказів понесених витрат на правничу допомогу позивачем не надано. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови, часткової відмови в позові судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: partial