Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" про про поновлення на роботі, стягнення заробітньої плати. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, мотивуючи тим, що він працював на посаді директора Департаменту з корпоративних прав, процедур та майна ТОВ "Львівські автобусні заводи" з оплатою праці згідно штатного розпису, наказом № 143 від 31.10.2012 року його звільнено з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України у зв"язку із скороченням чисельності працівників. Звільнення вважає незаконним, оскільки йому не було запропоновано іншу посаду, яка б відповідала його фаховому і освітньому рівню. Оскільки у день звільнення не було проведено повного розрахунку по заробітній платі, просить також стягнути наявну заборгованість, а також кошти за вимушений прогул.Просить позов задоволити. Представник відповідача позовних вимог не визнав, суду пояснив, що будь яких порушень трудового законодавства при звільненні позивача з роботи допущено не було, звільнення відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства Просить в позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін по справі, перевіривши письмові докази, суд вважає, що позов слід задоволити з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на посаді директора Департаменту з корпоративних прав, процедур та майна ТОВ "Львівські автобусні заводи" відповідно до наказу № 5/вк від 08 лютого 2010 року (а.с. 4). Наказом № 143 від 31.10.2012 року його зваільнено з роботи з 31.10.2012 року за ст. 40 п. 1 КЗпП України у зв"язку із скороченням чисельності працівників. В трудовій книжці 01.04.2011 р. було вчинено запис №39, згідно з яким [PERSON], на підставі наказу №34 від 01.04.2011 р. ТОВ «Львівські автобусні заводи», переведено на посаду директора з корпоративних прав, процедур і майна відокремленого підрозділу ГОВ «Львівські автобусні заводи». Відповідно до ч.1.ст.32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника. Проте, як зазначає позивач, згоди на переведення на іншу роботу він не давав, з наказом ТОВ «Львівські щвтобусні заводи» від 01.04.2011 р. №39 його ознайомлено не було, а тому в трудових відносинах з відокремленим структурним підрозділом ТОВ «Львівські автобусні заводи» він ніколи не перебував і не перебуває. Відповідно до вимог п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.10.1995 року N 18 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Ухвалою суду від 11.03.2014 року витребувано з ТзОВ «Львівський автобусний завод» штатний розпис, який діяв на момент звільнення та після звільнення [PERSON]. Проте даних документів суду надано не було, посилання представника відповідача про неможливість отримання штатних розписів, так як останні знаходяться в приміщеннях до яких у них не має доступу спростовується відповіддю ПАТ "Український професійний банк", згідно якої представники ТОВ "ЛАЗ" до них з таким проханням і не звертались. Відповідно до положень ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок. Відповідно до Наказу № 143 від 31.10.2012 року днем звільнення позивача, є 31.10.2012 року. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії довідки про доходи за період з листопад 2011 року - серпень 2012 року виданої генеральним директором ТзОВ «Львівський автобусний завод», позивачу нараховано та виплачено заробітню плату в розмірі 13875 грн. 02 коп., однак суд критично оцінює вказану довідку, оскільки вона не скріплена печаткою товариства та бере за основу при нарахуванні заборнованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу довідку від 29.12.2011 року, згідно якої середньомісячна заробітна плата позивача складає 6000 грн. Відповідно до частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини 1 Статті 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Виходячи із фактичних обставин справи, суд вважає, що своїми діями Відповідач порушив право Позивача на працю та справедливі і сприятливі умови праці, наслідком яких стало незаконне звільнення Позивача із займаної посади. За змістом статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає спір, підлягає негайному виконанню. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення одномісячної заробітньої плати в сумі 6000,00 грн. допустити до негайного виконання. На підставі ст. 40 п. 1, 237-1 КЗпП України та

Outcome: approved