Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

22 грудня 2016 року, позивач [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1527 з додатками від 24.10.2016 р. укладеного між ним та відповідачами, стягнути з відповідачів на свою користь сплачені ним за договором грошові кошти в розмірі 52000 грн. та судовий збір 551,21 грн., мотивуючи це порушеннями відповідачами при укладенні оспорюваного договору ст.ст. 1,11,17,18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині його несправедливих положень, обмеження його прав лізингоодержувача, як споживача і звуженням прав відповідача як лізингодавця, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг» та повністю виключена відповідальність відповідачів за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмету лізингу передбачена нормами ст.ст. 707,806,808 ЦК України. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомив, однак надав суду письмову заяву, в якій повністю підтримав свій позов, просив його задовольнити та слухати справу за його відсутності (а.с. 46). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - поштовим повідомленням з відміткою про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду свої письмові заперечення, в яких просив суд, відмовити у задоволенні безпідставного позову та про слухання справи за його відсутністю (а.с. 27-45). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Правова позиція Верховного Суду України викладену в Постанові ВСУ у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року встановлює, що відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Крім того, аналогічну позицію було викладено у Правовій позиції Верховного Суду України викладену в Постанові ВСУ у справі № 6-330цс16 від 8 червня 2016 року, відповідно до якої - визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із ст. 707 ЦК України - покупець має право протягом чотирнадцяти днів не рахуючи дня купівлі непродовольчого товару належної якості, якщо триваліший строк не оголошений продавцем, обміняти його у місці купівлі або інших місцях, оголошених продавцем, на аналогічний товар інших розміру, форми, габариту, фасону, комплектації тощо. У разі виявлення різниці в ціні покупець проводить необхідний перерахунок з продавцем. Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право повернути придбаний товар продавцеві та одержати сплачену за нього грошову суму. Вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню, якщо товар не був у споживанні, збережено його товарний вид, споживчі властивості та за наявності доказів придбання товару у цього продавця. Перелік товарів, які не підлягають обміну або поверненню на підставах, передбачених цією статтею, встановлюється нормативно-правовими актами. Статтями 806-808 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, а також інші речі, встановлені законом. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником). Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати : суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу, платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право протягом 14-ти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено - продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов'язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв'язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача : такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Суд встановив, що 24.10.2016 р. між сторонами було укладено договір Фінансового лізингу № 1527 з Додатками, згідно умов якого, предметом лізингу по даному договору є автомобіль марки «Toyota Yaris» (а.с. 10-21). Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу автомобіль марки «Toyota Yaris» у власність та передати його у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором. З матеріалів позову вбачається, що в мережі інтернет, позивачем було знайдено оголошення про продаж автомобіля вартістю 175200 грн., яке було розміщене працівниками відповідача, зателефонував менеджеру, від якого дізнався, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності, у зв'язку з чим, позивач прибув до офісу компанії у м. Кам`янське (Дніпродзержинськ), де працівник відповідачів роз`яснив йому, що позивач повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за вказаний транспортний засіб у сумі 52000 грн., шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідачів, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідачі передадуть в користування позивача предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено рахунок відповідачів грошві кошти в сумі 52000 грн. (призначення платежу : авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 1527 від 24.10.2016 р.) (а.с. 21). Так, представником відповідачів не було роз'яснено позивачу призначення платежу в сумі 51548,30 грн., який виявився комісією за організацію угоди, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням оспорюваного договору, так як позивач вважав, що вказана грошва сума є частковою оплатою вартості транспортного засобу, і як було встановлено судом і підтверджується призначенням платежу у розмірі 52000 грн. є авансовий платіж (а.с. 21). При чому, згідно додатку до оспорюваного договору «Специфікація предмету лізингу» визначена вартість автомобілю марки «Toyota Yaris» - 175200 грн. (а.с. 20). З позову вбачається, що у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації позивачу, завіривши останнього в тому, що всі істотні умови договору пояснив, спонукаючи позивача підписати договір швидше. Суд з`ясував, що протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий позивачу, який неодноразово дзвонив до офісу відповідачів, представник яких повідомив позивача, що йому потрібно написати заяву на повернення коштів, що він і зробив, однак вказана заява була залишена відповідачами без відповіді та задоволення (а.с. 22). Таким чином, суд вважає, що під час переговорів представником відповідачів було введено в оману позивача щодо умов виконання договірних зобов'язань. Як стверджує позивач, після підписання і вивчення оспорюваного договору стало зрозуміло, що сплачені ним кошти відповідачі не повернуть, та можливості розірвати договір фінансового лізингу немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача послуг. Суд звертає увагу на те, що Законом України від 22.09.2011 р. № 3795-VІ «Про внесення змін до деяких за актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами послуг», указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. При цьому, Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р. при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону "Про захист споживачів" від 12.05.1991 р. На думку суду, в даному випадку мають місце несправедливі умови договору, передбачені ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу і в оспорюваний договір містить такі ознаки : умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, що випливає з умов вказаного вище оспорюваного договору фінансового лізингу. Крім цього, в порушення п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якої, діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії, яка у відповідачів відсутня, а довідка Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг видана відповідачам 21.04.2016 р. - не є такою ліцензією в розумінні вищевказаної норми Закону івідповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Також, суд звертає увагу та, що згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом, і виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Суд встановив, в порушення ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним - оспорюваний договір фінансового лізингу № 1527 від 24.10.2016 р. укладений між сторонами в силу вказаних норм статей Закону та Правової позиції ВСУ у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року не був посвідчений нотаріально і відповідно є нікчемним. На думку суду, відповідачі при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу з позивачем - завуалювали авансовий платіж в розмірі 51548,30 грн. під вигляд «призначення комісії за організацію угоди», який умовами договору не повертається в жодному випадку. Таким чином, суд вважає, що відповідачі - не обґрунтували співмірність розміру призначення комісії за організацію угоди, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст. 16 Закону не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми оспорюваного договору фінансового лізингу, який на думку суду, містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме : встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (відповідачів), надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем (позивачем), у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, надання продавцю права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися пере укладенням договору, про що позивач вказав у своєму позові, надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що бла погоджена на момент укладення оспорюваного договору. Суд вважає, що в даному випадку існує реальна невідповідність положень оспорюваного договору фінансового лізингу - принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі, свобода якого в даному випадку самостійно і протиправно обмежена відповідачами по відношенню до позивача, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, передбачених вищенаведеними нормами ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідно, завдають шкоди споживачеві (позивачу). Суд встановив, що в оспорюваному договорі фінансового лізингу - виключені та суттєво обмежені права лізингоодержувача (позивача) як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та Законом, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, а також повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмету лізингу з одночасним розширеними правами лізингодавця (відповідачів), які на думку суду прямо суперечать вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, згідно договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, за що відповідає продавець товару, що на думку суду суперечить вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця та лізингодавця. Також, у вказаному договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності, та інших умов з продажу товару. Оспорюваний договір встановлює односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою - що є прямим обмеженням принципів свободи договору, передбаченого ст. 6 ЦК України, а також справедливості, розумності та добросовісності, та є на думку суду несправедливими умовами договору згідно ст. 18 Закону, що також, підтверджується умовами оспорюваного договору, що є порушенням вимог ст. 707 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що при укладенні вказаного вище договору фінансового лізингу не було дотримано вимоги про його нотаріальне посвідчення, адже згідно із с. 2 ст. 80 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та Законом, і до відносин, пов'язаних з лізингом застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено Законом. Отже, за своєю правовою природою, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту оспорюваного договору, що відповідає умовам ст. 628 ЦК України, а також враховуючи, що вимоги ст. 799 ЦК України, якою передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Умови оспорюваного договору фінансового лізингу - є кабальними для позивача, як споживача послуг в розмінні вищевказаних норм Законів, які були грубо порушені відповідачами у вказаному вище договорі, при підписанні якого відповідачі скористалися необізнаністю позивача в тонкощах вищенаведених норм Законів. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України - у разі недодержання сторонами вимоги Закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, а відповідно до правової позиції викладеної у постанові ВСУ від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15 - договір фінансового лізингу, укладеного з фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, і в силу ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. На підставі вищевикладеного, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню повністю, а письмові заперечення відповідачів такими, що до уваги судом не приймаються як безпідставні.

Outcome: approved