Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

26.02.2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи - Універсальної товарної біржи "БОМІС" про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.07.2001 року між позивачкою та відповідачами на Універсальній товарній біржі "БОМІС" було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна а саме квартири [ADDRESS] . Даний договір був зареєстрований у Миколаївському МБТІ 28.08.2001 року за №18350. Договір був повністю виконаний сторонами, але не був нотаріально посвідчений. З моменту укладання договору позивачі відкрито володіють та користуються вказаним нерухомим майном. На даний час позивачі мають намір квартиру продати. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із зазначеним позовом. До судового засідання представник позивача не з`явився, суду надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Третя особа до судового засідання не з`явилася, хоча про час і місце судового засідання були повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.07.2001 року на Універсальній Товарній біржі "БОМІС" між [PERSON] з однієї сторонита [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір № 22/07/Н купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 18350 від 28.08.2001 року. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу нерухомого майна і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 3ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Факт здійснення сторонами своїх обов`язків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. На теперішній час відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору. У зв`язку з цим, позивач вважає за необхідне визнати зазначений договір дійсним в судовому порядку. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зазначено, що норми ч.2ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна №22/07/Н від 28.07.2001 року було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що позивач добросовісно помилялася щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved