Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та дарування автомобіля марки "VOLKSWAGEN", модель "TIGUAN", рік випуску 2011, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 14.06.2008 р. У 2014 p., подружжя за спільні кошти купили автомобіль VolkswagenTiguan, рік випуску-2011 p., номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрували на ім`я дружини [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №891/2342 від 11.02.2016p., посвідченого Територіальним сервісним центром № 2342 РСЦ МВС в Запорізькій області, за яким довірена особа [PERSON] , продала за 272 370,00 грн. [PERSON] , автомобіль VolkswagenTiguan, рік випуску - 2011 p., номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; За договором дарування транспортного засобу від 13.04.2016 p., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В., [PERSON] отримала в дар від [PERSON] , автомобіль VolkswagenTiguan, рік випуску - 2011 p., номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , оцінений сторонами у 96 948,00 грн. Позивач вважає зазначені договори фіктивними та укладеними з порушенням порядку спільного розпорядження майном подружжя, визначеним СК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував відносно задоволення позову. Третя особа не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, суд вислухав представників сторін ухвалив слухати справу у відсутності третьої особи. Суд заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 14.06.2008 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 14.06.2008, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області серія [NUMBER] , актовий запис №63. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №891/2342 від 11.02.2016p., посвідченого Територіальним сервісним центром № 2342 РСЦ МВС в Запорізькій області, за яким довірена особа [PERSON] , продала за 272 370,00 грн. [PERSON] , автомобіль VolkswagenTiguan, рік випуску - 2011 p., номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; За договором дарування транспортного засобу від 13.04.2016 p., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В., [PERSON] отримала в дар від [PERSON] , автомобіль VolkswagenTiguan, рік випуску - 2011 p., номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , оцінений сторонами у 96 948,00 грн. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки марки "VOLKSWAGEN", модель "TIGUAN", рік випуску 2011, правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників. Оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд доходить до висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору дарування спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України. Зазначена позиція відповідає правовому висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду визначеному в Постанові від 23 грудня 2020 року по справі №726/1606/17, провадження № 61-3533св19. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved