Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював у відповідача з 1971 року по 2008 рік. За час роботи працював на посадах помічника машиніста екскаватору, черговим електрослюсарем, електриком, електрослюсарем з ремонту обладнання. 28 квітня 2008 року звільнений з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. Згідно зі ст. 38 КЗпП України. Таким чином, пропрацював 37 років. Внаслідок роботи на підприємстві позивач отримав професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень третьої стадії (пиловий бронхіт третьої стадії, емфізема легень третьої стадії) група D, у поєднанні з персистуючою бронхіальною астмою, важкий перебіг, четверта ступінь, легенева недостатність третього ступеня. Хронічне легеневе серце, НК першого ступеня. У 1996 році йому було встановлено первинно втрату працездатності 20 %. Відповідно до п. 14 Акту розслідування професійне захворювання виникло за таких обставин: недосконалість технології; недосконалість засобів індивідуального захисту від пилу. Згідно з п. 15 Акту розслідування причинами виникнення професійного захворювання є тривала робота в умовах пилу на фабриці ІнГЗК, де концентрація перевищувала гранично допустиму норму в 1,3 рази. Зазначає, що підприємство не створило безпечні та не шкідливі умови праці. Під час останнього переогляду висновком МСЕК йому встановлено 70 % втрати професійної працездатності з 22 червня 2017 року безстроково. Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди. Він змушений тривалий час лікуватися, несе фізичні та моральні страждання, що змінили його звичний спосіб життя, примусило докладати додаткові зусилля для організації свого подальшого життя. Завдана йому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнає внаслідок хвороб та переносить і на сьогоднішній день. У звязку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 92500 грн. Крім того, зазначає, що позовна давність ним не пропущена, оскільки відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. \~ \~ \~ \~ Представник ПРАТ «ІНГЗК» надав відзив на позов. Вважають позовні вимоги необґрунтованими. В обґрунтування заперечення зазначають, що до спірних відносин підлягають застосуванню норми, що були чинні на момент їх виникнення. Тому вважають безпідставними посилання позивача на ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Крім того, зазнають, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до п. 6 Перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки позивачу втрату професійної працездатності встановлено у 1996 році, то строк позовної давності закінчився у 1999 році, тобто до набрання чинності ЦК України. Позивач звернувся з позовом у листопаді 2018 року. Відповідно до ст. 83 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Зазначають, що починаючи з 1996 року по серпень 2001 року, підприємством проводилися щомісячні виплати відшкодування шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя. Також відшкодовувалися додаткові витрати на медикаментозне лікування та санаторно-курортне лікування за предявленням відповідних документів. Вважають, що відсутня вина підприємства у спричиненні позивачу моральної шкоди. Гірничо-збагачувальне виробництво передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори. Праця у важких та шкідливих умовах супроводжується наданням пільг, передбачених Законом України «Про охорону праці», а саме: забезпечення спеціальним одягом, спеціальним взуття та іншими засобами індивідуального захисту, мийними засобами, безоплатно молоком або рівноцінними харчовими продуктами. У ПРАТ «ІНГЗК» діє система управління охороною праці, яка покликана забезпечувати нормальні умови праці, знижувати вплив шкідливих виробничих факторів на організм працівників та попереджати виникнення професійних захворювань у працівників. Щороку відповідач впроваджує нові методи і засоби, які б сприяли покращенню умов праці своїх правників, та витрачає на охорону праці чималі кошти, що закріплено у колективних договорах між дирекцією та трудовим колективом ПРАТ «ІНГЗК». Зазначають, що виробнича діяльність підприємства, яке використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах, не є протиправною. Нормативним актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Позивач, усвідомлюючи наслідки роботи у шкідливих умовах, продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату праці, мав можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але ставив за пріоритет матеріальну сторону життя, а не власне здоровя. тому вважають, що у виникненні професійного захворювання є вина і самого позивача. До того ж, позивач є застрахованою особою, а ст. 42 Закону України "Про загальнообовязкове соціальне страхування" встановлено перелік щомісячних страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди, що здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. З 11.11.1971 по 25.03.1972; з 22.01.1973 по 28.04.2008 [PERSON] працював в Інгулецькому ГЗК (змінило назву на Інгулецький державний ГЗК, потім на ВАТ «ІнГЗК», згодом на ПАТ «ІнГЗК», нині ПРАТ «ІНГЗК»). У зазначені періоди працював на посадах помічником машиніста екскаватора, електрослюсарем з ремонту технологічного устаткування, чергово-ремонтним, електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування, електрослюсарем з ремонту обладнання. 28.04.2008 звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с. 9-11, 36-44). Згідно з актом розслідування професійного захворювання від 10.08.1995 проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] пилового бронхіту 1 ст. Зазначений діагноз встановлений Криворізьким науково-дослідним інститутом гігієни праці та професійних захворювань. Відповідно до пункту 14 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: недосконалість технології; недосконалість засобів індивідуального захисту від пилу. Згідно з п. 15 акту причиною професійного захворювання визнано тривалу роботу в умовах пилу на фабриці ІнГЗК, де концентрація перевищувала ГДК в 1,3 рази (а.с. 12, 45). При первинному огляді ЛТЕК 03.01.1996 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20 % з пилового бронхіту у звязку професійним захворюванням з 18.12.1995 по 01.01.1997. Група інвалідності не встановлена (а. с. 13, 46). При повторному огляді ЛТЕК 13.01.2003 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25 % з пилового бронхіту з 01.12.2002 безстроково у звязку професійним захворюванням (а. с. 14, 47). Згідно з медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 19.04.2017 позивачу встановлено діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень третьої стадії (пиловий бронхіт третьої стадії, емфізема легень третьої стадії), група D, у поєднанні з персистуючою бронхіальною астмою, важкий перебіг, четверта ступінь, легенева недостатність третього ступеня. Хронічне легеневе серце, НК першого ступеня. - захворювання професійне (1995). Висновком встановлено, що стадія професійного ХОЗЛ підвищена до третьої, ступень легеневої недостатності підвищено до третього, діагностовано персистуючу бронхіальну астму та хронічне легеневе серце. Анамнез захворювання: у 1995 році в клініці інституту встановлено професійне захворювання: пиловий бронхіт 1 ст. У 1997 році, враховуючи негативну динаміку перебігу захворювання, стадія проф. пилового бронхіту була підвищена до другої. Неодноразово лікувався амбулаторно та стаціонарно за місцем мешкання та в клініці інституту з приводу загострення професійного захворювання. За останній рік стан хворого погіршився: посилилася задишка, кашель, приступи задухи, важкість в грудях, біль в області серця, загальна слабкість, втома. З 17.02.2016 по 29.02.2016, з 18.11.2016 по 05.12.2016 знаходився на стаціонарному лікуванні у ТВ клініки інституту з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії) група В, загострення середнього ступеня важкості, ЛН другого ступеня. - захворювання професійне (1995) (а.с. 17, 50). При повторному огляді МСЕК 22.06.2017 року позивачу повторно встановлено 70 % втрати професійної працездатності по ХОЗЛ з 22.06.2017 безстроково. Група інвалідності друга. Причина інвалідності професійне захворювання (а.с. 15-16, 48-49). [PERSON] з приводу професійного захворювання зі скаргами на задишку, приступи задухи, важкість в грудні клітині, кашель тощо періодично проходив лікування в медичних закладах з 05.11.2002 по 26.11.2002, з 07.09.2004 по 27.09.2004, з 09.02.2005 по 18.02.2005, з 09.09.2005 по 30.09.2005, з 12.12.2005 по 21.12.2005, з 10.06.2006 по 30.06.2006, з 02.10.2006 по 21.10.2006, з 21.05.2008 по 21.06.2008, з 20.11.2007 по 10.12.2007, з 06.04.2017 року по 21.04.2017, з 11.10.2017 по 26.10.2017, з 10.02.2018 по 21.02.2018, з 14.03.2018 по 30.03.2018 (а.с. 18-24, 51-57). Відповідачем з 18.12.1995 по 01.01.1997, 24.11.1997 по 01.12.1999, з 01.06.2000 по 01.12.2002 виплачувалися позивачу грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, надавалася можливість отримувати путівки для оздоровлення; була виплачена одноразова грошова допомога (а.с. 70-75). Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоровя, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності, інвалідності. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Згідно з вимогами п.3,4 ч.1\~ст.264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до\~ст.\~153\~КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно\~зі ст.\~173\~КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1-14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Відповідно до п. 38 Правил Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені\~Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено 20 % втрати професійної працездатності у 1996 році, тобто встановлено наявність ушкодження здоров'я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені\~Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до\~ст. 3 Закону України "Про оплату праці"\~мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно\~зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»\~мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173грн, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20865 грн, а максимальний 834600 грн. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 70 % безстроково, встановлено другу групу інвалідності. Після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, потребує медикаментозного лікування у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, відчуває постійний біль, стан здоровя погіршується. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов'язку забезпечити якісні та безпечні умови праці. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки відсутність причинного звязку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обовязку власника відшкодувати моральну шкоду. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоровя, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому суд зазначає, що здійснення відповідачем матеріальних виплат позивачу не позбавляє його обовязку відшкодувати моральну шкоду, завдану ушкодженням здоровя у звязку з недосконалістю технології та засобів індивідуального захисту. Не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову доводи представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк для звернення з позовом до суду з огляду на таке. Відповідно до\~ст.83\~ЦК УРСР\~позовна давність\~не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. За таких обставин суд вважає, що позивачем не пропущено строк для звернення до суду за захистом своїх прав щодо відшкодування моральної шкоди. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, вину підприємства у заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує вину підприємства в отриманні позивачем професійного захворювання, тривалість роботи позивача на підприємстві, наявність шкідливих умов праці. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 85000 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у звязку з погіршенням здоровя. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial