Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Регіональний сервісний центр МВС України в м. Києві, про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на автомобіль. Мотивуючи свої вимоги тим, що з 03 березня 2000 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року, яке набуло чинності, розірвано. Від шлюбу мають двох дітей - синів, народжених [INFO] - [PERSON] та [PERSON]. Вважає, що [PERSON] з 1993 року на постійні основі не працював і не працює, мав та має мінливий дохід, власних грошових накопичень та іншого майна не мав, тому з урахуванням його майнового стану не міг придбати дороговартісні речі, й у тому числі - автомобіль. Водночас, 06 листопада 2007 року [PERSON] за грошові кошти, які йому надала саме вона за продаж нею 22 серпня 2007 року квартири, яка належала їй на праві особистої власності квартири [ADDRESS] за 590 850 грн., що еквівалентно 117 000 доларів США, за ціною 70 900 грн. 00 коп., придбав автомобіль марки "Chevrolet Aveo", легковий седан, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який він зареєстровав 06 листопада 2007 року на його ім»я - [PERSON] Оскільки [PERSON] є боржником за зобов»язаннями щодо сплати на її користь аліментів на утримання дітей, а вартість автомобіля згідно оцінки становить 50 000 грн., на її думку було б доцільним визначити частки такого спірного майна - автомобіля з урахуванням майнових зобов»язань відповідача, не співмірними й відійти від засади рівності, та визначити за нею право власності на ѕ частини, а за відповідачем - ј вказаного автомобіля. Уподальшому позивачка позовні вимоги збільшила у редакції від 27 грудня 2017 року та просила на підставі пункту 3 частини першої статті 57 СК України визнати за нею право власності на весь автомобіль, вважаючи, що останній набутий за її власні грошові кошти. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 08 грудня 2017 року, позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити у редакції вимоги від 27 грудня 2017 року (а.с.76-80) - визнати за [PERSON]право власності на автомобіль "Chevrolet Aveo", легковий седан, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований 06 листопада 2007 року на ім»я [PERSON], як майно, набуте за власні грошові кошти позивачки. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю. Вважаючи, що в період шлюбу, як й наразі, він займався та займається підприємницькою діяльністю, має декілька підприємств, окрім того, на час придбання оспорюваного автомобіля, а також до та після його, мав й ряд інших автомобілів, які перебували у його володінні, а також цінне нерухомай майно, відповідно за кошти якого й придбав вказаний автомобіль. Також, вважаючи, що останній набутий за його власні кошти, кошти на придбання вказаного автомобіля у позивачки не отримував. Відповідно до спірних правовідноси просить застосувати строк позовної давності, за наслідками якого відмовити у задоволенні позову, надавши до суду таку заяву. Третя особа в судове засідання повтороно не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третої особи, на підставі доказів, наявних в матеіалах справи, та за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 березня 2000 року (а.с.7), який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року, розірвано (а.с.10). Від шлюбу мають двох дітей - синів, народжених [INFO] - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 9). У період шлюбу за ціною 70 900 грн. 00 коп. [PERSON] придбав автомобіль марки "Chevrolet Aveo", легковий седан, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який зареєстровано 06 листопада 2007 року на його ім»я - [PERSON] (а.с.17, 80, 19). Позивач вважає, що відповідач [PERSON] з 1993 року на постійні основі не працював і не працює, мав та має мінливий дохід, власних грошових накопичень та іншого майна не мав, тому з урахуванням його майнового стану не міг придбати дороговартісні речі, й у тому числі вказаний автомобіль, на його придбання кошти у всій сумі йому надала саме вона - 70 900 грн. 00 коп., які вона мала від продажу 22 серпня 2007 року квартири, яка належала їй на праві особистої власності квартири [ADDRESS] за 590 850 грн., що еквівалентно 117 000 доларів США (а.с. 16). А тому просить визнати вказане майно її особистою власністю. Проте, суд з такою позицією погодитися не може, виходячи із встановлених правовідносин та наданих сторонами доказів у їх сукупності. Так, суд вважає, що позиція позивача про те, що відповідач не мав грошових коштів (доходів) дла придбання спірного автомобіля, не знайли свого підтвердження й спростовується наданими відподачем доказами. Так, [PERSON] за період з 2000 року по 2008 рік відповідно до інформації ГУ ДФС України від 25 жовтня 2018 року займався підприємницькою діяльністю за зареєстрованим за ним ТОВ «Промислова-торгівельна фірма «Валентина», ПП «Форма», ТОВ «Компроміс», має свідоцтво торговельної точки (а.с.111), відомості про доходи відсутні. Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 квітня 2002 року набув у власність садовий будинок з господарчими та побутовими будівлями й спорудами за [ADDRESS] (а.с.105-106). Окрім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 16 квітня 2002 року набув у власність земельну ділянку 0,06 га для садівництва що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.107-108, 109, 110, 111) Окрім того, [PERSON] 09 грудня 2009 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири, як співвласник квартири [ADDRESS], продав квартиру [PERSON] за ціною 13 100 грн. (а.с. 115-116). А відповідно до договору дарування від 22 листопада 2005 року матір [PERSON] - [PERSON] подарувала [PERSON] - ѕ частини та [PERSON] - ј частини належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] (а.с. 117-118). Відповідно до інформаційної довірки Територіального сервісного центру № 8045 Регіонального сервісного центру в м. Києві від 23 березня 2008 року за № 128/8045, вбачається, що за даних автоматизованої інформаціної системи МВС, за громадянином [PERSON], [INFO], зареєстровані насупні автомобілі: -«Шевроле Авео», номерний знак [NUMBER], синього кольору, дата реєстрації 06.11.2007 року; -«Газ 2402», номерний знак [NUMBER], білого кольору, дата реєстрації 27.12.1991 року, який 11.07.2001 року було знато з обліку для реалізації; -«Фіат Темпра 1.6 S», номерний знак [NUMBER], зеленого кольору, дата реєстрації 26.01.2001 року, який 11.06.2008 року знято з обліку для реалізації; -«Фіат Уно 75», номерний знак [NUMBER], сірого кольору, дата реєстрації 27.10.1998 року, який 15.07.2004 року знято з обліку для реалізації (а.с.122). Доказів того, що спірне майно - автомобіль «Шевроле Авео», номерний знак [NUMBER], набуто за власні кошти позивачки не надано, й з урахуванням наданих сторонами документальних доказів про перебування у кожного із них на праві власності майна та їх платоспроможності придбати вказаний автомобіль, суд вважає за необхідне визнати це рухоме майно спільною сумісносною власністю подружжя, визначивши частки його рівними, й залишити його у спільній частковій власності колишього подружжя. Разом з тим у постановах Верховного Суду України від 3 червня, 1 липня, 16 грудня 2015 року та ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року (6-31644ск15), 23 грудня 2015 року (6-25963ск15), 27 квітня 2016 року міститься висновок суду про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Проте, за наданих позивачем доказів й на їх спростування наданих відповідачем доказів, підстав вважати придбання автомобіля за власні кошти позивачки (одного із подружжя) немає. Відтак, оскільки вказане майно - автомобіль набуте сторонами в період шлюбу, й за відсутності наданих доказів про те, що останнє придбане за власні кошти одного із подружжя, тому є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Так, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов»язальними правовідносинами, тощо, відповідно до п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя». Відповідно до частини 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна, відповідно до частини 2 статті 70 СК України, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї. Проте, судом встановлено, що правових підстав для застосування частин 2, 3 статті 70 СК України немає, оскільки істотні обставини, які впливають на відступ від засад рівності поділу часток майна подружжя відсутні. Відтак є всі підстави для застосування до даних правовідносин частини 1 статті 70 СК України. Згідно частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Судом встановлено, що домовленості чи шлюбного договору у сторін немає. Відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відтак, оскільки сторона у справі не вчинила вказані дії (звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми), є всі підстави визнати ідеальні частки сторін щодо вказаного автомобіля рівними без реального поділу й залишити це рухоме майно у їх спільній частковій власності. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Окрім того, підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності за заявою відповідача немає. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Так, позовна давність застосовується у таких сімейних відносинах: - до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (ч. 2 ст. 72 СК України); - до вимог про визнання батьківства чи материнства позовна давність застосовується строком у один рік (ч. 2 ст. 129, ч. 2 ст. 139 СК України); - також однорічний термін позовної давності встановлюється до вимог матері про внесення змін до актового запису про народження дитини (ч. 3 ст. 138 СК України). Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 12 липня 2017 року, при цьому шлюб розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09 лютого 2015 року, яке набуло чинності 20 лютого 2015 року (а.с.10), відтак позивач звернувся до суду з дотриманням строку звернення до суду (в межах позовної давності). Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідносудовий збір в сумі 320 грн. 40 коп. (50% від сплаченого позивачем судового збору - 640 грн. 00 коп. (а.с.1), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача згідно частки розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 68-71 СК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»,

Outcome: partial