Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" звернулося до суду зі скаргою на неправомірність дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернівецькій області. Скарга мотивована тим, що 07 березня 2014 року, на адресу ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" надійшли постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції в Чернівецькій області від 24.02. 2014 року за № 42216381 та № 42216167 про відмову у відкритті виконавчого провадження. Дії відділу ДВС скаржник вважає незаконними та необгрунтованими, оскільки така відмова порушує право Банку, як кредитора задовольнити вимоги заставленим майном. Вважають, що у державного виконавця відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження, оскільки факт повернення виконавчого документа стягувачу не перешкоджає повторному зверненню з виконавчим листом. Враховуючи наведене, просять суд поновити строк звернення до суду з даною скаргою. Визнати протиправними дії відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернівецькій області щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмові у прийнятті до провадження виконавчого документа) від 24.02. 2014 року № ВП 42216381 та постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.02. 2014 року ВП № 42216167. Скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.02. 2014 року № ВП 42216381 та постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.02. 2014 року ВП № 42216167. Зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернівецькій області, які видані 26.12. 2011 року по справі № 2-1022/11. Представник заявника ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" - Кушнірюк Ю.Д., в судовому засіданні доводи скарги підтримав, просить її задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернівецькій області, в судове засідання не з'явився, однак представник відділу - Саінчук Є.В., надіслав суду заперечення на скаргу, з якої слідує, що на виконанні відділу ДВС перебувало два виконавчі провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль". 30.01. 2013 року, державним виконавцем відкрито провадження про звернення стягнення. При подальшому вчиненні виконавчих дій до державного виконавця надійшло дві заяви від ПАТ "Райффайзен Банк Яваль" якими банк відкликав виконавчі листи про звернення стягнення. Після чого, 21.02. 2014 року банк повторно звернувся із заявами про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання тих самих виконавчих листів по справі № 2-1022 від 26.12. 2011 року. Вказує, що постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.02. 2014 року винесено правомірно, оскільки такі винесені на підставі ст. 26 ЗУ "Про виконавче провадження" тобто після того, як встановлено, що на виконанні відділу ДВС вже перебувало виконавче провадження з примусового виконання того самого виконавчого листа № 2-1022, яке було повернуто стягувачу за його заявою. У зв'язку з наведеним, просять у задоволенні скарги відмовити. Заслухавши представника заявника, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на примусовому виконанні відділу примусовго виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області знаходилися два виконавчі листи № 2-1022 від 26.12. 2011 року, якими: - в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 014/05/450, № 014/05/450/1 від 20.08. 2007 року та № 014/05/451 від 20.08. 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", а саме: на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, що в смт. Ясіня, полонина Драгобрат Рахівського району Закарпатської області, яка належить громадянину [PERSON] на підставі державного акту на праві приватної власності та на земельну ділянку, загальною площею 4,0 га, що знаходиться в смт. Ясіня, урочище Боркан Рахівського району Закарпатської області, яка також належить громадянину [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності; - стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" судові витрати в сумі 3640 гривень. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб'єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів. Таким чином, закінчення виконавчого провадження можливе тільки після застосування всіх заходів, спрямованих на реальне виконання рішення суду. Як встановлено судом підставою для закінчення виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом стало те, виконавчий документ вже раніше було повернуто стягувачу за його заявою, згідно положення п. 7 ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про виконавче провадження". Пункт 7 ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про виконавче провадження" передбачає, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі якщо виконавчий документ повернуто стягувачеві за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів. Поряд з цим, ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" встановлює, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачеві у разі якщо є письмова заява стягувача про його повернення. Між тим, аналізуючи зміст вказаних положень можна дійти висновку про те, що повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення виконавчого провадження та не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків. З положень ст. ст. 26, 49, 50 ЗУ "Про виконавче провадження" випливає, що положення ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" є спеціальними по відношенню до положень ст. 26 ЗУ "Про виконавче провадження", щодо можливості відкриття виконавчого провадження за повторним пред'явленням виконавчого документа до виконання. Стаття 49 ЗУ "Про виконавче провадження" не визначає таку підставу таку підставу для закінчення виконавчого провадження як повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою. Положення пункту 7 ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про виконавче провадження" співвідноситься з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 49 ЗУ "Про виконавче провадження", якою встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду. Отже, підставою для закінчення виконавчого провадження є заява стягувача про відмову від примусового виконання рішення суду, яка має бути визнана судом та яка включає можливість повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання, оскільки згідно положення ч. 1 ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження", завершене виконавче провадження з наведених підстав не може бути розпочато знову. Таким чином, у зв'язку з тим, що відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження, оскільки саме по собі повернення виконавчого документа стягувачу не є перешкодою для повторного звернення з виконавчим листом, суд вважає, що вимоги скарги підлягають до задоволення. Поряд з наведеним, заявник просив поновити строк звернення до суду з даною скаргою, вирішуючи дане питання суд виходить з наступного. Стаття 385 ЦПК України встановлює, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Відповідно до ст. 72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку. Відповідно до ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважної причини. Як встановлено судом, оскаржувані постанови надійшли до заявника 07.03. 2014 року. Після чого, заявник, 11.03. 2014 року, звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом, однак ухвалою суду від 19.03. 2014 року заявнику було відмовлено у відкритті провадження у справі. Дану ухвалу заявник отримав 31.03. 2014 року, у зв'язку з чим, на думку суду, саме з моменту отримання заявником вказаної ухвали адміністративного суду слід обчислювати строк звернення до суду зі скаргою, тому останнім днем звернення до суду з даною скаргою слід вважати 10.04. 2014 року. Поряд з цим, відмітка на конверті, поштового відправлення свідчить про те, що заявник звернувся з даною скаргою до суду 25.04. 2014 року, тобто з пропуском строку звернення до суду зі скаргою. Вирішуючи питання про поновлення заявнику строку для звернення до суду з поважних причин, суд виходить з того, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості звернення до суду, що в даному випадку доведено представником заявника, тому суд доходить до висновку про те, що є підстави для поновлення заявнику пропущеного строку звернення до суду. Пункт 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" від 07.02. 2014 року № 6, встановлено, що ні розділом VII ЦПК, ні Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується. Поряд з цим, з заявником надано суду квитанцію № 287509 від 04.04. 2014 року з якої слідує, що за подання даної скарги до суду, заявник сплатив судовий збір сумі 243,60 гривень. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається у випадку внесення судового збору в більшому розмірі ніж передбачено законодавством. Враховуючи те, що чинним законодавством не передбачено сплати судового збору за подання скарги, суд вважає, що заявнику слід повернути сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved