Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

В січні 2021 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути зі [PERSON] на користь Акціонерного товариства «МетаБанк» інфляційні втрати в розмірі 5994,22 грн. та 3% річних в розмірі 3 012,97 грн., а всього 9 007,19 грн., а також судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 27.02.2007 року між Акціонерним банком Металург, правонаступником якого є акціонерне товариство МетаБанк та Приватним підприємством «Мебельград» було укладено кредитний договір №32-15-07/0012-МК, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит на поточні потреби в розмірі - 30000 гривень на строк по 26.02.2009 року включно, у порядку та на умовах, передбачених цим договором. 27.02.2007 року між Акціонерним банком Металург, правонаступником якого є акціонерне товариство МетаБанк та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до п. 3 якого Поручитель, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, як солідарний боржник Банку, зобов`язується погасити Банку заборгованість. В зв`язку з тим, що відповідачі належним чином не виконували свої зобов`язання, Банк звертався до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 21.08.2008 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя позовну заяву Банку задовольнив та стягнув солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 34 449,62 грн., та судові витрати. Дане рішення набрало законної сили, тому факти, зазначені в ньому не підлягають доказуванню при розгляді інших судових справ. Станом на сьогоднішній день зазначене рішення суду не виконано, заборгованість за кредитним договором не сплачена, внаслідок чого станом на 24.12.2020 року мається заборгованість, присуджена рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2008 року в розмірі 34 449,62 грн. Позивач наголошує, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 Цивільного з кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зважаючи на вищевикладене, Відповідач має сплатити AT "МетаБанк" суму, що станом на 24.12.2020 року складає 9 007,19 грн. 29 червня 2021 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, а 08 липня 2021 року заперечення в яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування зазначеного вказав, що виконавчий лист, щодо виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2008 року про стягнення з відповідача 34 449.62 гри. у встановлений законом строк позивач не пред`явив. Правом на поновлення цього строку не скористався. Таким чином, позивач втратив своє право вимоги за вказаним судовим рішенням. Отже, позивач не має права вимагати від відповідача сплати 34 449.62 грн. заборгованості за кредитним договором №32-15-07/0012-МК від 27.02.2007 року. Тому неможливо застосування положень ст. 625 ЦК України якою врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Крім цього, 02 липня 2021 року представником позивача було надано відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позовну вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовну заяву та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Зі статуту Акціонерного товариства «Мета Банк» вбачається, що Акціонерне товариство «Мета Банк» є правонаступником всіх прав, обов`язків та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Мета Банк». Публічне акціонерне товариство «МетаБанк» утворене шляхом зміни найменування Відкритого акціонерного товариства «МетаБанк» на підставі рішення загальних зборів акціонерів (протокол б/н від 27.07.2009 року) з метою приведення його діяльності у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» та є правонаступником всіх прав, обов`язків та зобов`язань Відкритого акціонерного товариства «МетаБанк». Відкрите акціонерне товариство «МетаБанк» створено в результаті реорганізації Акціонерного банку «Металург» шляхом перетворення його у відкрите акціонерне товариство на підставі рішення установчих зборів засновників (протокол № 1 від 24.11.2008 року) та є правонаступником прав, обов`язків та зобов`язань Акціонерного банку «Металург» (а.с. 8). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2008 року встановлено наступне: 27 лютого 2007 року між АБ «Металург» та ПП "Мебельград" було укладено договір про споживче кредитування № 32-15-07/0012, згідно якого останнє отримало в АБ «Металург» кредит на строк 24 місяці по 26.02.2009 року в сумі 30000 грн. під зобов`язання своєчасно сплачувати частини суми кредиту, 23 % річних за користування кредитом та комісії, загальною сумою щомісячно в розмірі 1250 грн. Надання кредиту було здійснено відповідно до п 4.1. Кредитного договору шляхом зарахування коштів на поточний рахунок ПП „Мебельград" № [NUMBER] , відкритий у Банку. Забезпеченням виконання відповідачем своїх зобов`язань, передбачених Кредитним договором, є порука громадянина [PERSON] згідно з Договором поруки № 32-15-07/0012-МК/П від 27.02.2007 року. У разі невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором [PERSON] зобов`язався погасити борг в сумі наданого кредиту, сплатити від\-сотки та інші платежі, відповідно до умов Кредитного договору, за весь період користування ПП „Мебельград" кредитом. В результаті розгляду даної справи позовну заяву АБ „Металург" задоволено та стягнуто з Приватного підприємства „Мебельград", [PERSON] солідарно на користь Акціонерного Банка „Металург" - 34824 гривні 11 коп. (тридцять чотири тисячі вісімсот двадцять чотири гр. 11 коп.) (а.с. 4-5). Вищевказане рішення суду не було оскаржено та набрало законної сили 01 лютого 2008 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини, які встановлені заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2008 року не підлягають доказуванню. В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254 цс19) вказано, що формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Крім цього, у постановах Верховного Суду від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/85743708). В той же час, відповідно до ст. Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Після того як рішення суду чи іншого органу (посадової особи) вступило в законну силу, стягувач, тобто особа на користь чи в інтересах якої винесено рішення, або його представник, повинні самостійно отримати виконавчий документ в суді чи іншому органі, який розглядав справу. Після цього оригінал рішення та заява про примусове виконання пред`являється до відповідного органу державної виконавчої служби за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходження його майна. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Пономарьов проти України» (№ 3236/03) 03 квітня 2008 року, установив, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (пункт 41 рішення). В той же час, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач пред`являв до виконання заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2008 року. Доказів звернення до суду з метою поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого листа до виконання також позивачем не надано. Більш того, стороною позивача взагалі не доведено, що виконавчий лист за даним рішенням було отримано. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, представник позивача у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87517072). В рішенні Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Основного Закону України) ( 254к/96-ВР ). Конституційний Суд України в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 ( v015p710-04 ) зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог до [PERSON] в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed