Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

30 жовтня 2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON], представник позивача - [PERSON], до [PERSON] територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування (а.с. 3-4). В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він має право на земельну частку (пай) розміром 7,84 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала у колективній власності КСП "Краснолиманське" Лиманського району Донецької області. Вказана земельна частка (пай) належить йому на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії ДН № 0043105. Земельну ділянку у власність позивач не отримував. Вказаний сертифікат втрачений, в зв"язку з чим 26 вересня 2018 року в газеті "Зоря" розміщено публікацію про недійсність сертифікату на земельну частку (пай) серії ДН № 0043105. Тому позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 7,84 в умовних кадастрових гектарах. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON], належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити, справу розглянути без їх участі, про що надали відповідну заяву (а.с. 30). Представник відповідача [PERSON] територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить розглянути справу без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду про що суду надав відповідну заяву (а.с. 18-19). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що згідно інформації, наданої 18 вересня 2018 року Відділом у Лиманському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (а.с. 6), [PERSON] отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0043105, яка перебувала у колективній власності КСП "Краснолиманське" Лиманського району Донецької області, розміром 7,84 в умовних кадастрових гектарах, про що свідчить запис № 1919 від 29 жовтня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай), що видаються у Краснолиманському районі (а.с. 9-10). Позивач [PERSON] земельну ділянку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0043105 КСП "Краснолиманське" Лиманського району Донецької області у власність не отримував, що підтверджується інформацією, наданою 19 жовтня 2018 року Відділом у Лиманському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (а.с. 7). Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0043105 КСП "Краснолиманське" Лиманського району Донецької області позивачем був втрачений. 26 вересня 2018 року в газеті "Зоря" розміщено публікацію про недійсність сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0043105 (а.с. 8). Згідно пунктів 10,11,12 наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 20 лютого 1996 року № 11 про затвердження "Методичних рекомендацій щодо паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) громадянина посвідчується сертифікатом за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 р. N 801 ( 801-95-п ) "Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)". Сертифікати на право на земельну частку (пай) громадянам України видаються відповідною районною державною адміністрацією (виконавчим комітетом міської Ради). Відновлення втрачених сертифікатів на право на земельну частку (пай) провадиться тими районними державними адміністраціями (виконавчими комітетами міських Рад), які здійснювали їх видачу. Втрачені сертифікати (у разі, коли їх знайдено) або зіпсовані бланки сертифікатів анулюються в установленому порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України від 05.06.2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до п. 17 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК. Втрата сертифікату на право на земельну частку (пай) позбавляє позивача можливості розпоряджатися своїм майном оскільки основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвстановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. На підставі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved