Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] , вказуючи, що рішенням Бережанської міської ради № 67 від 14 квітня 1995 року в районі [ADDRESS] м.Бережани для ведення городництва їм, як і іншим жителям м. Бережани, було виділено земельну ділянку площею 0,04га, якою вони користується і по даний час. В 2011 році термін оренди користування земельною ділянкою рішенням Бережанської міської ради № 165 від 30 травня 2011 року був продовжений до 1 травня 2012 року. Однак, не зважаючи на передачу їм та іншим мешканцям м.Бережани земельних ділянок із масиву в районі [ADDRESS] в оренду для ведення городництва, Бережанська районна державна адміністрація всупереч їхнім інтересам та інтересам інших громадян, які користуються цими земельними ділянками, без їх згоди, своїм розпорядженням за № 113-од від 7 березня 2012 року надала дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в урочищі [ADDRESS] м. Бережани у власність. А рішенням № 501-од від 2 листопада 2012 року доповнила своє розпорядження № 113, і цим рішенням уточнила список громадян, яким надавався дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення садівництва, а розпорядженнями Бережанської РДА від 23 листопада 2012 року за № 539 та № 571 від 10 грудня 2012 року було затверджено проекти землеустрою та передано ці земельні ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва, а так як вказаними розпорядженнями порушені їх права, як землекористувачів, звернулися до суду із позовними заявами, в яких просять визнати вищевказані розпорядження Бережанської районної державної адміністрації незаконними і скасувати їх. Разом із позовними заявами позивачами до суду подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, оскільки про існування спірних розпоряджень вони дізналися лише 3 лютого 2017 року. Ухвалою Бережанського районного суду 21 березня 2018 року вказані вимоги [PERSON] та [PERSON] були об"єднанні в одне провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його захисник Войнарський А.Й. вимоги, викладені у заяві, підтримали, просили їх задоволити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з"явився. Захисник інтересів позивача вимоги, викладені позивачем у поданій суду позовній заяві, підтримав, просив їх задоволити. Представники відповідача Бережанської районної державної адміністрації Грабар О.І. та Кучерук І.І. позов визнали, не заперечували проти його задоволення. Треті особи на стороні позивача, що не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] просили заявлені позивачами вимоги задоволити. Представник третьої особи на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області в судове засідання не з"явився, подав суду письмові пояснення, у яких зазначив, що відповідно до положень статті 122 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі Бережанською районною державною адміністрацією оскаржуваних позивачами розпоряджень, передбачалось, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, районні державні адміністрації на їх території передавали земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: - сільськогосподарського використання; - ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; - будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо) з урахуванням вимог частини шостої цієї статті, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Поряд з тим, пунктом 12 розділу X «Перехідних положень» Земельного Кодексу встановлювалось, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. З огляду на наведені положення Кодексу повноваження щодо надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів, належали районним державним адміністраціям. Висновком експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи від 04 грудня 2015 № 453/15-22 (сторінка 7) підтверджено, що до 01січня 2013 надання земельних ділянок із земель державної власності (крім випадків, визначених частиною 7 статті 122 Кодексу) для сільськогосподарського використання належало до повноважень районних державних адміністрацій. Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області у своїх письмових поясненнях зазначило, що Тернопільським окружним адміністративним судом за результатами розгляду адміністративної справи № 819/823/13-а про визнання дій протиправними та скасування розпоряджень, які є предметом оскарження у даній цивільній справі, дійшов до висновку про наявність у Бережанської районної адміністрації, як органу виконавчої влади, законодавчо визначених повноважень на розпорядження землями за межами м. Бережани в період з 01.01.2002року - тобто з моменту набрання чинності Кодексу до 01.01.2013 року - до набрання чинності Закону України № 5245-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», в тому числі і земельними ділянками в урочищі «[ADDRESS]». Вказане рішення було постановлено Тернопільським окружним адміністративним судом 17 червня 2013року і хоч воно оскаржувалося в апеляційній інстанції, однак 26 листопада 2014 року набрало законної сили. Тернопільським окружним адміністративним судом на виконання статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при перевірці дотримання суб`єктом власних повноважень при прийнятті спірних рішень вимог, передбачених ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в ході судового розгляду встановлено, що процедура прийняття розпоряджень із земельних питань, що входять до компетенції Бережанської районної державної адміністрації Тернопільської області, окрім вимог земельного законодавства, врегульована Регламентом Бережанської районної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Бережанської районної державної адміністрації 21.11.2007року № 676, та чинним на час прийняття спірних розпоряджень та на час розгляду справи в суді. Судом у відповідача витребувано витяг Регламенту та копію довідки про погодження проекту розпорядження «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність». Здійснивши аналіз змісту Регламенту та обставин прийняття розпоряджень від 07.03.2012р. № 113-од, від 02.11.2012р. № 501-од, від 23.11.2012р. № 539-од, від 10.12.2012р. № 571-од, адміністративним судом зроблено висновок про дотримання Бережанською районною державною адміністрацією процедури, передбаченої Регламентом, в тому числі і процедури погодження розпоряджень. Адміністративним судом, поряд з наведеним, встановлено, що рішенням Бережанської міської ради № 319 від 18.05.2007року вирішено передати в оренду, терміном до 01.05.2008 року земельні ділянки для ведення городництва жителям м. Бережани, відповідно до додатку. Цим же рішенням вирішено право оренди земельних ділянок оформити шляхом укладання договору оренди і його реєстрації, та встановлено орендну плату у розмірі 2 гривень за 0,01 га в рік. На виконання даного рішення укладено договори оренди землі, термін дії яких, відповідно до пункту 3 договору закінчується 01.05.2008 року. Під час судового засідання адміністративним судом встановлено, що договори оренди, у встановленому законом порядку, не поновлювалися. Водночас, Тернопільським окружним адміністративним судом при з`ясуванні законодавчих підстав винесення Бережанською міською радою рішення № 319 від 18.05.2007року встановлено, що відповідно до рішення Бережанської міської ради V скликання III сесії від 22.08.2006 року № 103 встановлено територіальні межі здійснення місцевого самоврядування в сфері землеустрою на території Бережанської міської ради відповідно до схеми, площею 2350 га., затверджено схему розподілу території в межах здійснення місцевого самоврядування Бережанської міської ради по категоріях земель за основним цільовим призначенням, та до законодавчого розмежування земель на землі державної та комунальної власності право розпорядження в межах здійснення місцевого самоврядування залишено за Бережанською міською радою, яке в подальшому скасовано рішенням Бережанської міської ради від 22.02.2008року № 496. Частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи зазначене, Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області вважає, що не підлягають доказуванню у даній цивільній справі встановлені адміністративним судом обставини щодо наявності у Бережанської районної державної адміністрації повноважень з розпорядження землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, в тому числі в урочищі «[ADDRESS]», відсутність таких повноважень у Бережанської міської ради та не оформлення договорів оренди земельних ділянок відповідно до норм чинного законодавства, що діяло на момент укладення договорів. У поданих письмових поясненнях просили суд звернути увагу на те, що відповідно до вимог частини 1 статті 93 Земельного Кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, тобто підставою виникнення цього права є договір. Частиною 3 статті 124 Кодексу, в редакції, чинній на момент прийняття Бережанською міською радою рішень про передачу громадянам в оренду земельних ділянок для ведення городництва, встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. У свою чергу частиною 3 статті 134 Кодексу передбачено, що земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу. Частина 1 статті 36 Кодексу визначає, що громадянам або їх об`єднанням із земель державної або комунальної власності можуть надаватися в оренду земельні ділянки для городництва. Статтею 123 Кодексу в редакції, чинній на момент прийняття Бережанською міською радою рішень, визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Отже, для укладення договору оренди необхідно на підставі дозволу розпорядника земель розробити відповідну землевпорядну документацію, якою визначається місце знаходження, конфігурація земельної ділянки, її площа, а також цільове призначення, що фактично Позивачами та іншими особами, яким земельні ділянки надавались в оренду для городництва, не було зроблено. На думку представника Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області долучений позивачами до позовної заяви договір оренди земельної ділянки, укладений між Бережанською міською радою та [PERSON] , не є доказом укладення такого ж договору оренди із ними, оскільки у договорі оренди зазначається конкретна особа, з якою укладається договір оренди земельної ділянки, а тому є сумнів, що такі договори взагалі з позивачами укладалися. Враховуючи, що на підставі розпоряджень Бережанської районної державної адміністрації від 23.11.2012р. № 539-од, від 10.12.2012р. № 571-од громадянам передані земельні ділянки у власність для індивідуального садівництва і ними, у відповідності до вимог статей 125, 126 Кодексу, оформлено право власності на земельні ділянки, тому Головне управління вважає, що у даній судовій справі позовна заява про скасування розпоряджень повинна розглядатись спільно із вимогою щодо скасування права власності громадян на земельні ділянки, а відтак, до участі у справі також необхідно залучити громадян, яким земельні ділянки передано у власність. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] із заявленими позивачами вимогами не погодився, просив залишити їх без задоволення, пояснив, що йому, як афганцю, спірними розпорядженнями Бережанської райдержадміністрації, як і, дванадцяти його побратимам, для індивідуального садівництва було надано земельну ділянку розміром 0,0833га, і хоч він з квітня 2013 року є власником наданої йому земельної ділянки, так як він має виготовлене у встановлений законом спосіб свідоцтво про право власності на неї, однак він шостий рік не має можливості користуватися своєю власністю через безпідставні вимоги позивачів. А так як рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду 17 червня 2013 року, яке підтримано ухвалою апеляційної інстанції, було відмовлено у визнанні незаконними та скасуванні спірних розпоряджень Бережанської райдержадміністрації, тому вважає, що і позивачам слід відмовити у задоволенні їх вимог, оскільки є наявне рішення суду, яке набрало законної сили. Крім цього, просить суд при постановлені рішення врахувати, що позивачами пропущено строк позовної давності, оскільки спірні розпорядження були винесенні у 2012 році, а позивачі звернулися до суду лише у 2017 році. І хоч позивачі подали клопотання про поновлення пропущеного строку, у якому вказали, що про існування спірних розпоряджень вони дізналися лише 3 лютого 2017 року із матеріалів кримінального провадження, у яких вони визнані потерпілими, однак він вважає, що подане клопотання не заслуговує на увагу, оскільки вищевказане кримінальне провадження було порушено у 2013 році, і вони як потерпілі мали можливість знайомитися із матеріалами справи, однак вони без поважних причин пропустили визначений законом строк звернення до суду. При винесенні рішення також просив врахувати, що [PERSON] у 2012 році звертався до земельного відділу про надання йому дозволу та виготовлення проекту землеустрою для передання йому земельної ділянки в районі [ADDRESS] у власність, однак ще в травні 2012 року ( є наявний лист в матеріалах справи) йому у цьому було відмовлено. [PERSON] з метою оскарження дій вищевказаних посадових осіб не звертався до суду, а вирішив звернутися до суду за захистом свого порушеного права лише через п"ять років, після пропуску строку позовної давності та у поданій до суду заяві вказав, що про спірні розпорядження він дізнався лише у 2017 році, що фактично не відповідає дійсності. Далі [PERSON] у своїх поясненнях зазначив, що крім нього також ще багато осіб у законний спосіб виготовили документи на надані їм земельні ділянки і так само як і він не мають можливості користуватися своєю власністю через судові тяжби, які тривають вже шість років. Просив суд при постановленні рішення врахувати, що про спірні розпорядження дуже добре було відомо також третій особі [PERSON] , яка була учасником попередніх судових засідань у судах Тернопільського окружного адміністративного суду та апеляційного суду та яка у 2015 році за нововиявленими обставинами намагалася скасувати ці рішення суду, однак їй у цьому було відмовлено. Той факт, що йому, як і іншим особам, спірними розпорядженнями Бережанської райдержадміністрації була надана земельна ділянка у власність, яка розміщена не на території господарств позивачів і не на території, яка межує із їх господарствами, що добре видно із долучених ним фотографій, тобто наданою йому у власність земельною ділянкою не порушуються права позивачів, однак позивачі ставлять питання про визнання незаконними та скасування всіх розпоряджень, на підставі яких йому та іншим особам було надано у власність земельну ділянку і тим самим порушують їх права, як власників. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] із заявленими позовними вимогами не погодилася, просила залишити їх без задоволення, оскільки позивачі хоч використовували надані їм ще у 1995 році для ведення городництва терміном на два роки земельні ділянки площею 0,04га, однак Бережанською райдержадміністрацією правомірно при винесенні спірних розпоряджень не було враховано їх як землекористувачів, оскільки вони такими документально не являлися, оскільки позивачами у належний спосіб не було укладено договорів оренди на використання цих земельних ділянок та ними не сплачувався земельний податок та інформація про них не була внесена у земельно-кадастрову книгу. Всі представлені позивачами суду рішення сесії Бережанської міської ради про надання позивачам в оренду земельних ділянок терміном на один рік означають лише те, що міська рада не заперечувала про передачу цих земельних ділянок в оренду, однак фактично договори оренди не укладалися, оскільки позивачі із такими питаннями до Бережанської РДА не зверталися. І хоч позивачі відкрито користувалися наданими їм ще у 1995 році терміном на два роки земельними ділянками, однак вони не намагалися це використання землі узаконити. Вони не зверталися до суду із заявами про визнання права власності на ці земельні ділянки за набувальною давністю. І хоч із поданих [PERSON] документів видно, він звертався до земельного відділу для надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в районі [ADDRESS], однак в травні 2012 році йому у цьому було відмовлено за відсутності земельної ділянки за таким цільовим призначенням. Позивач ще в травні 2012 року отримав відмову, однак не вважав необхідним звернутися до суду за захистом свого порушеного права, а тому без поважних причин пропустив строк, визначений законом, для звернення до суду за захистом. Це саме стосується і позивача [PERSON] . Крім цього, вважає, що спірними розпорядженнями не заподіяно шкоди також і третій особі [PERSON] , оскільки земельна ділянка, якою вона користувалася до їх винесення, нікому не надана у власність і зазначена особа і надалі продовжує використовувати цю земельну ділянку про що вона не заперечувала у судовому засіданні. У своїх поясненнях [PERSON] також зазначила, що спірними розпорядженнями Бережанської РДА № 113-од від 7 березня 2013 року [PERSON] та Розпорядженням № 501-од від 2 листопада 2012 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельних ділянок у власність в районі [ADDRESS]. Зазначеним особам було необхідно лише звернутися до ліцензованої організації для виготовлення проекту землеустрою, чого вони не зробили, однак вони без належних на це підстав просять визнати розпорядження РДА незаконними та скасувати їх, не думаючи про те, що такими діями буде порушено право сотні осіб, які спірними розпорядженнями РДА отримали у власність земельні ділянки. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, взявши до уваги подані учасниками справи письмові пояснення, проаналізувавши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] слід залишити без задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 13 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням сесії Бережанської міської ради № 67 від 14 квітня 1995 року позивачам [PERSON] та [PERSON] , як і іншим громадянам в районі [ADDRESS] для ведення городництва терміном на два роки було виділено земельну ділянку площею 0,04га, якою вони користується і по даний час. Вищевказаний факт підтверджується усними поясненням позивача [PERSON] , письмовими поясненнями позивача [PERSON] та їх захисника Войнарського А.Й. та оглянутим в судовому засіданні рішенням сесії Бережанської міської ради № 67 від 14 квітня 1995 року. Судом також встановлено, що Бережанською районною державною адміністрацією 7 березня 2012 року було прийнято розпорядження за № 113-од, яким надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в урочищі "[ADDRESS]" м. Бережани у власність 124 особам. Розпорядженням № 501-од від 2 листопада 2012 року Бережанською районною державною адміністрацією доповнено своє розпорядження № 113-од від 7 березня 2012 року і уточнено список громадян, яким надавався дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення садівництва. Розпорядженнями Бережанської РДА від 23 листопада 2012року за № 539-од та № 571-од від 10 грудня 2012 року було затверджено проекти землеустрою та передано земельні ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва. Із довідки № 353/101-19, виданої 8 травня 2019 року Головним управлінням держгеокадастру в Тернопільській області, видно, що на підставі спірних розпоряджень Бережанської РДА на день розгляду справи 57 осіб стали власниками земельних ділянок, що підтверджується виготовленими належним чином документами. Позивачі, вважаючи, що відповідачем Бережанською районною державною адміністрацією всупереч їх інтересам та інтересам інших громадян, які користувалися цими земельними ділянками, без їх згоди, були прийняті спірні розпорядження, звернулися до суду із заявами, якими просять визнати вищевказані розпорядження Бережанської районної державної адміністрації незаконними і скасувати їх. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачі покликаються на те, що вони протягом тривалого часу користуються вказаними земельними ділянками, які були передані їм в оренду, і хоч у 2011 році термін оренди користування земельними ділянками рішенням Бережанської міської ради № 165 від 30 травня 2011 року був продовжений до 1 травня 2012 року, однак, не зважаючи на виділення їм та іншим мешканцям м.Бережани земельних ділянок із масиву в районі [ADDRESS] для ведення городництва, Бережанська районна державна адміністрація всупереч їхнім інтересам та інтересам інших громадян, які користуються цими земельними ділянками, без їх згоди на це постановила спірні розпорядження. І хоч представники відповідача Бережанської районної державної адміністрації в судовому засіданні визнали позовні вимоги позивачів та не заперечували проти їх задоволення про що вказали у поданому ними відзиві на позов, однак суд у відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України не може прийняти визнання позову та ухвалити рішення про задоволення позову, оскільки воно суперечить закону та порушує права та інтереси інших осіб, більше сотні осіб, яким спірними розпорядженнями було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення садівництва та затверджено проекти землеустрою, тобто внаслідок постановлення вказаних спірних розпоряджень, з яких 57 осіб у 2013-2014 роках виробили відповідну технічну документацію та отримали ці земельні ділянки у власність. Вищевказане підтверджується оглянутою в судовому засіданні довідкою № 353/101-19 та додатком до неї, що були видані 8 травня 2019 року Начальником відділу у Бережанському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Із листа № 02-12/849 Управління Держкомзему у Бережанському районі Тернопільської області від 25 травня 2012 року видно, що [PERSON] , жителю [ADDRESS] , було відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в районі [ADDRESS], оскільки у даному районі земельні ділянки по вищевказаному цільовому призначені відсутні та роз"яснено, що земельні ділянки для ведення городництва можна отримати в районі [ADDRESS] ), станції техобслуговування, водонасосної станції на території Бережанської міської ради. Позивач [PERSON] , отримавши вказаний листу у 2012 році, дії відповідача не оскаржив та не звертався до суду про визнання за ним права власності на використовувану ним земельну ділянку за набувальною давністю про що особисто повідомив у судовому засіданні. Інформація про те, що [PERSON] звертався до Бережанської РДА з питанням надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в районі [ADDRESS] стороною позивача суду не представлена. Посилання позивачів на те, що вони на законних підставах користувалися спірними земельними ділянками і що після 1997 року вказані спірні земельні ділянки рішенням сесії Бережанської міської ради надавалися їм в оренду у зв"язку з чим вони мали переважне право на отримання їх у власність перед іншими особами, спростовуються поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та представленими ними документами. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 1 вересня 2006 року працює начальником земельного відділу Бережанської міської ради. Згідно рішення сесії Бережанської міської ради за № 319 від 18 травня 2007 року позивачам [PERSON] та [PERSON] було передано терміном до 1 травня 2008 року земельні ділянки для ведення городництва в [ADDRESS] площею 0.050га, однак згідно журналу реєстрації договорів оренди земельних ділянок, який був заведений у Бережанській міській раді, таких договорів оренди не зареєстровано. Із усіх учасників судового процесу згідно вказаного рішення сесії № 319 від 18 травня 2007 року у журналі реєстрації договорів оренди земельних ділянок є інформація про договір оренди [PERSON] , який у цьому журналі міститься під номером 7. Представила суду ряд рішень сесії міської ради про передачу в оренду земельних ділянок для городництва, які стосуються позивачів [PERSON] та [PERSON] , а саме: рішення № 792 від 29 травня 2009 року, яким сесія вирішила погодити надання в оренду терміном на один рік земельних ділянок для ведення городництва за межами міста Бережан, згідно із додатком. В своїх поясненнях свідок зазначила, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, тому сесія, приймаючи вказане рішення, лише дала дозвіл на погодження цієї особи на укладення договору оренди, тобто вказане рішення не є укладеним договором оренди, воно означає, що міська рада не заперечує проти укладення договору оренди. Особа, на користь якої воно прийняте, повинна була звернутися до Бережанської райдержадміністрації для укладення договору оренди. Такі рішення ними приймалися також 26 червня 2015 року за № 1183, 16 червня 2016 року за № 244, 29 червня 2017 року за № 645 і 26 липня 2018 року за № 1030. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона до 2013 року працювала заступником начальника Управління держземагенства в Бережанському районі. З приводу землі, про яку в даний час йде спір, пояснила, що це були землі сільськогосподарського призначення державної власності, які знаходилися за межами населеного пункту, тобто землі, якими вправі була розпоряджатися районна державна адміністрація. Відділ держземагенства в Бережанському районі, який займався вказаним питанням, зробив запит в Бережанську міську раду та отримав офіційну відповідь про те, що в земельно-кадастровій книзі відсутні відомості щодо землекористувачів в урочищі "[ADDRESS]" за межами населеного пункту, тобто, що на вказаній земельній ділянці землекористувачів немає у зв"язку з чим ними не враховувалося переважне право на отримання у власність земельної ділянки. Особи, які бажали отримати земельну ділянки у власність, мали подати про це заяву, подати копію паспорта та ідентифікаційного коду. Особи, які зверталися про отримання земельної ділянки, її отримали. Вимог до кандидатів як таких не було лише, щоб був громадянином України та бажав отримати земельну ділянку у власність, місце реєстрації не мало значення. Проект та розрахунки проводилися відповідними ліцензованими організаціями, які погоджувалися із різними інстанціями. Далі в своїх поясненнях свідок зазначила, що з приводу визнання незаконними та скасування розпоряджень Бережанської районної державної адміністрації № 113-од від 7 березня 2012 року, № 501-од від 2 листопада 2012 року, № 539-од від 23 листопада 2012 року та № 571-од від 10 грудня 2012 року ще 17 червня 2013 року Тернопільським окружним адміністративним судом було постановлено рішення, яким у позові було відмовлено за безпідставністю заявлених вимог. Вказане рішення переглядалося в апеляційній інстанції, однак ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду було залишено без змін. Далі в своїх поясненнях [PERSON] вказала, що на підставі розпоряджень Бережанської РДА, які в даний час позивачі просять визнати незаконними та скасувати, у 2013 році 26 громадян посвідчили право власності на земельні ділянки Державними актами та 28 осіб зареєстрували своє право власності на земельні ділянки, отримавши відповідні документи. У якості доказу своїх пояснень представила суду рішення суду, постановлене з цього питання, та офіційну відповідь про те, що в земельно-кадастровій книзі відсутні відомості щодо землекористувачів в урочищі "[ADDRESS]" за межами населеного пункту, тобто, що на вказаній земельній ділянці землекористувачів немає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він, працюючи головою Бережанської райдержадміністрації, при прийнятті спірних розпоряджень керувався Законом України " Про місцеві державні адміністрації" "Про землеустрій", ст. ст. 17, 35, 118, 121, п. 12 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України. З приводу землі, за яку в даний час йде спір, може пояснити слідуюче: це були землі сільськогосподарського призначення державної власності, які знаходилися за межами населеного пункту, тобто землі, якими вправі була розпоряджатися районна державна адміністрація відповідно до положень статті 122 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі Бережанською районною державною адміністрацією оскаржуваних позивачами розпоряджень. Про передачу у власність земельних ділянок, що в урочищі " [ADDRESS]" в першу чергу надійшли заяви від Афганців та Чорнобильців. Всю координацію роботи щодо підготовки проекту даних розпоряджень було доручено Управлінню держкомзему в Бережанському районі. Якщо заява про надання земельної ділянки надходила безпосередньо до нього, то він накладав резолюцію і подавав у земельний відділ для вивчення питання. Текст розпоряджень готувала начальник земельного відділу [PERSON]. Після того як були прийняті розпорядження, які в даний час оспорюються позивачами, до нього зверталися окремі громадяни та представники організацій з приводу їх законності у зв"язку з чим він за роз"ясненням офіційно звертався до прокурора району та отримав відповідь про те, що прокуратурою району проведено перевірку законності прийняття головою Бережанської РДА розпорядження за № 113 від 7 березня 2012 року та встановлено, що вказане розпорядження прийнято на підставі заяв громадян. Прийняття даного розпорядження передувала підготовка землевпорядної документації відповідними земельними ліцензованими організаціями, тобто проведеною перевіркою відповідності зазначеного розпорядження вимогам земельного законодавства. Підстав для його скасування не виявлено та підстав прокурорського реагування не встановлено. Офіційним листом прокуратури району йому також було роз"яснено, що він сам не має права відміняти чи скасовувати прийняті розпорядження, оскільки згідно інформації Держземагенства в Бережанському районі на підставі вказаного розпорядження на даний час із 55 осіб лише 24 отримали державні акти на земельні ділянки по [ADDRESS] . Особам, які не погоджувалися із вказаними розпорядженнями, ще в 2013 році було роз"яснено, що вони мають право на підставі ч. 4 ст. 185 Земельного кодексу України звернутися до суду із відповідним позовом. Далі в своїх поясненнях [PERSON] зазначив, що вказане питання про визнання незаконними та скасування розпоряджень Бережанської районної державної адміністрації №113-од від 7 березня 2012 року, № 501-од від 2 листопада 2012 року, № 539-од від 23 листопада 2012 року та № 571-од від 10 грудня 2012 року вже було предметом розгляду суду та 17 червня 2013 року Тернопільським окружним адміністративним судом було постановлено рішення, яким було відмовлено у задоволенні заявлених вимог за їх безпідставністю. І хоч вказане рішення переглядалося в апеляційній інстанції, однак 26 листопада 2014 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишено без змін. Крім цього, особи, які не погоджувалися із вказаним рішенням суду, намагалася скасувати його, подаючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, однак ці вимоги були залишені без задоволення. В якості правдивості своїх свідчень подав суду офіційну переписку із прокуратурою району із вказаного питання та рішення судів з приводу визнання незаконними розпоряджень РДА, які є предметом спору і на даному судовому засіданні. Допитаний у в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він у 1994 році, будучи головою Бережанської районної ради та отримавши звернення багатьох жителів міста Бережан для виділення їм земельних ділянок для городництва, звертався до голів колгоспів і селянських спілок про надання ними згоди на передачу земель. Спірна земельна ділянка в [ADDRESS] близько 6 га його розпорядженням в 1995 році була передана для користування Бережанської міської ради. Тобто, безпосередньо земельна ділянка біля 6 га ним була передана міській раді для того, щоб жителям м. Бережани, які у тому районі проживають, надали земельні ділянки для городництва. Наскільки він пам"ятає, що землі в цьому районі для городництва отримали 107 осіб. Люди, отримавши земельні ділянки для городництва, користувалися вказаними ділянками добросовісно. Укладали договори оренди та міська рада вказані договори оренди продовжувала. В своїх поясненнях свідок далі зазначив, що міською радою людям надавалася згода на продовження терміну оренди і при цьому пояснювалося, що законодавство змінено і треба буде звертатися в РДА. Потім почали розробку документації про надання місту обласного значення і розширення меж міста Бережан. Розроблялася технічна документація і в 2010 році межі міста були розширені з 450 га до 2500 га і документи для надання місту обласного значення та розширення меж міста були передані у Верховну Раду, там затягнулося. Потім в 2012 році посадові особи Бережанської РДА зробили ту аферу, відібрали в людей їхні ділянки і передали іншим. Два роки ніхто не знав про прийняті РДА розпорядження, посадові особи РДА навіть не оформили нормально документи, там купа помилок. Він не є спеціалістом у цій галузі, щоб вказувати на наявні недоліки, на то є висновок експерта. Вважає, що спірні розпорядження Бережанської РДА слід визнати незаконними, оскільки вони постановлені із рядом порушень. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що у 2012 році вона, очолюючи земельний відділ, брала участь у підготовці спірних розпоряджень районної державної адміністрації про затвердження проектів відведення та передачі земельної ділянки у власність, які розроблені відповідно до діючого законодавства. Про законність вказаних розпоряджень свідчать рішення ряду судів та акт проведеної експертизи. При наданні даних земельних ділянок у власність розроблялися проекти відведення згідно земельного законодавства. Дані землі належали до земель резервного фонду, які не були ніким зайняті. Там громадяни вели городництво самовільно без правовстановлюючих документів. По даних земельного кадастру ця земельна ділянка знаходилася в резервному фонді, яка не була ніким зайнята багато років. Це були землі колгоспу ім. Б.Хмельницького, які передані Бережанській міській раді в резервний фонд. Після прийняття нового земельного кодексу 2002 року ці землі були передані в управління Бережанської РДА і знаходилися за межами населеного пункту, так що розпорядником цих земель була РДА. Вся документація виготовлена відповідно вимог земельного законодавства. Перед винесенням вказаних розпоряджень спочатку питання вивчалося, що земельна ділянка ніким не зайнята, після того приймалися заяви від громадян. Хто заяву написав, тим і земельні ділянки надавалися. При першій передачі земельної ділянки був розроблений проект відведення і включені списки відповідних людей. Ті люди не мали раніше наданої земельної ділянки за відповідним призначенням і мали повне право отримати земельні ділянки для ведення садівництва. Ці землі по земельному звіту належали до земель сільськогосподарського призначення - рілля, але у зв"язку з тим, що землі надавалися для ведення садівництва - розроблялися проекти відведення. Проект відведення це є складніша технічна документація, яка проходить перевірку і відповідно завіряється. Садівництво, як і рілля, це той самий вид сільськогосподарського призначення, куди входить: городництво, садівництво, вирощування різноманітної продукції. Це все землі сільськогосподарського призначення, тому цільове призначення цієї земельної ділянки не мінялося, тільки помінявся вид призначення. При формуванні списків осіб на отримання земельної ділянки у власність переважне право не враховувалося. Відвели частину землі і зробили розпорядження, розробили схему землеустрою даної земельної ділянки. Переважне право враховується лише тоді, коли землекористувачі є зареєстровані в реєстрі, або ці земельні ділянки знаходяться в оренді, якщо орендарі хочуть використовувати дану земельну ділянку за цим призначенням, за яким вона надається. У зв"язку із збігом часу не може сказати чи зверталися [PERSON] та [PERSON] із заявою на включення їх у списки осіб на отримання у власність земельної ділянки, однак може пояснити, що всім було відомо про формування списків. Якби особи, які користувалися цією земельною ділянкою і не знали про прийняття РДА розпорядження про передачу вказаних ділянок у власність, то адміністрація просто мала дати цим особам можливість зібрати урожай і відповідно до закону звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, тому що земельні ділянки їм не надавались. Земельна ділянка була вільна. Позивачі користувалися земельною ділянкою взагалі без ніяких документів. І хоч позивачі вказують, що вони орендували земельні ділянки, однак це не відповідає дійсності, оскільки даних договорів не було у земельних реєстрах. Ці договори оренди мали бути зареєстровані у державному кадастрі, а міська рада якщо зареєструвала в себе, то повинна була, здаючи звіт, подати цю інформацію до державного реєстру. В той час, коли приймалися РДА спірні розпорядження, міська рада ніякого відношення до цих земель не мала. При постановленні спірних розпоряджень РДА в її повноваження входило: вивчити до якої категорії відносяться землі і чи можливо їх дати за відповідним призначенням, вона встановлювала дані обставини, давала викопіровку, що земля не зайнята. В іншому випадку без вивчення вказаних питань розпорядження би не приймалося. Їй було відомо, що на цих земельних ділянках громадяни вели городництво, однак вони не вживали жодних дій і не повинні були їх вживати, бо особи користувалися вказаними земельними ділянками самовільно, без будь-яких правовстановлюючих документів, вони лише повинні були дати їм зібрати урожай. Ці земельні ділянки на день винесення РДА розпоряджень не входили у межі міста, питання розширення меж міста проводилося після винесення РДА цих розпоряджень, а тому ніяких порушень законодавства допущено не було. Особи, які вживали ці земельні ділянки для городництва, зверталися в суд і є рішення, яким їм у задоволенні вимог відмовлено. Їй відомо про висновок експерта, який вважає, що треба було змінювати цільове призначення землі, однак цільове призначення ніхто не міняв, як були землі сільськогосподарського призначення так вони і залишилися і саме проект відведення якщо розробляється, то проектом відведення міняється цільове призначення. Експерт, який проводив вказану експертизу, просто не знає земельного законодавства. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідно до податкового законодавства платниками земельного податку є землевласники, землекористувачі та орендарі. Підставою для проведення орендної плати є належним чином оформлений договір оренди земельної ділянки. Інформацію про укладення договорів оренди органи місцевого самоврядування щороку до 1 лютого мають подати до податкових органів, і щомісяця до 1 числа про новоукладені договори і лише тоді податкова інспекція нараховує орендну плату з фізичних осіб. Тобто для нарахування орендної плати має бути належним чином оформлений договір оренди і на основі цього договору податкова здійснює нарахування, бо сама сплата нічого не означає, це зайво сплачені кошти. Якщо такі кошти просто сплачені до 1095 днів, платник звертається із заявою до податкової інспекції і податкова повертає ці кошти. Якщо платник до 1095 днів не звернеться, то ці кошти списуються в користь держави. Просто сплата коштів нічого не означає. Адміністрування веде податкова, податок має бути нарахований і сплачений. Багато людей помилково сплачують кошти самостійно. Пільги у земельному податку поширюються лише до власників земельних ділянок, тобто якщо земля є у власності, то пільги мають пенсіонери, інваліди 1 та 2 групи, однак на користувачів чи орендарів пільги по сплаті податку на землю не поширюються, тобто якщо особа користується земельною ділянкою шляхом укладення договору оренди, то на таких осіб пільги щодо податку на землю не поширюються. І хоч [PERSON] вказує, що платив податок по рахунках, які видавалися йому міською радою, однак міська рада не займається адмініструванням податку, те, що міська рада нараховує, то можливо якийсь збір органів місцевого самоврядування, бо лише податкова інспекція нараховує податок. Податковою інспекцією ні [PERSON], ні [PERSON] податок за земельну ділянку не нараховувався і відповідно ними не сплачувався, бо якщо сплачувався, то це зайво внесені кошти. За два останні роки вона позивачів в списку на сплату земельного податку не бачила. Якби у них був належним чином укладений договір оренди, то надійшла би інформація в податкову про цей договір, і до 1 лютого податкова інспекція нарахувала би земельний податок, який потрібно було би сплатити до 28 серпня. До сьогоднішнього дня позивачів в списках на податок не було. Інформація по сплаті податку наявна в податковій інспекції лише з часу прийняття податкового кодексу, тобто з 2010 року. До прийняття податкового Кодексу України вони у своїй роботі керувалися Законом України " Про оплату за землю", однак і тоді податок самостійно не сплачувався, він мав бути нарахований податковою інспекцією. Судом також встановлено, що заявлені позивачами вимоги, а саме: визнання незаконними та скасування розпоряджень № 113-од, №501-од, № 539-од та № 571-од, які були прийняті Бережанською райдержадміністрацією 7 березня, 2 та 23 листопада і 10 грудня 2012 року були предметом судового спору з приводу якого Тернопільським окружним адміністративним судом 17 червня 2013 року було прийнято рішення у справі № 819/823/13-а, яким у задоволенні позовних вимог позивачів було відмовлено, тобто прийняті Бережанською районною державною адміністрацією розпорядження № 113-од, №501-од, № 539-од та № 571-од від 7 березня, 2 та 23 листопада і 10 грудня 2012 року були визнані законними. Вищевказане рішення набрало законної сили, оскільки ухвалою колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року залишено без змін. Третя особа без заявлення самостійних вимог [PERSON] намагалася скасувати зазначені рішення першої та апеляційної інстанції за нововиявленими обставинами, однак 23 березня 2015 року ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду у задоволенні її вимог було відмовлено за їх безпідставністю. Вищевказана ухвала суду першої інстанції ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року залишена без змін. Вирішуючи позовні вимоги про визнання незаконними та скасування спірних розпоряджень Тернопільським адміністративним судом було встановлено, що відповідно до Генерального плану розвитку м. Бережани, чинного на момент видання спірних розпоряджень, земельні ділянки в урочищі «[ADDRESS]» знаходилися за межами м. Бережани. Даний факт був підтверджений довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями ( за даними форми 6-ЗЕМ) виданою відділом Держземагенства у Бережанському районі Тернопільської області від 02.04.2013 р. № 1-18/476, згідно з якою на час прийняття Бережанською районною державною адміністрацією оспорюваних розпоряджень, згідно статистичної звітності - форми 6 ЗЕМ - земельна ділянка в урочищі «[ADDRESS]» на території Бережанської міської ради знаходилася за межами населеного пункту і відносилася до земель запасу сільськогосподарського призначення ( рілля). Суд, аналізуючи норми ЗК України, а саме: п. 12 Перехідних положень та п. а ст. 17, прийшов до висновку про наявність у Бережанської районної адміністрації , як органу виконавчої влади, законодавчо визначених повноважень на розпорядження землями за межами м. Бережани в період з 01.01.2002 р. - тобто з моменту набрання чинності ЗК України до 01.01.2013 р.- до набрання чинності ЗУ N 5245-VI, в тому числі і земельними ділянками в урочищі « [ADDRESS]». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Частинами 4, 5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Враховуючи зазначене, суд вважає, що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у даній цивільній справі встановлені 17 червня 2013 року адміністративним судом обставини щодо наявності у Бережанської районної державної адміністрації повноважень розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, в тому числі в урочищі «[ADDRESS]». Суд, приймаючи до уваги той факт, що питання визнання незаконним спірних розпоряджень Бережанської райдержадміністрації №113-од від 7 березня 2012 року, № 501-од від 2 листопада 2012 року, № 539-од від 23 листопада 2012 року та № 571-од від 10 грудня 2012 року вже було предметом судового розгляду і з цього приводу ще 17 червня 2013 року було прийнято рішення у справі № 819/823/13-а, яке набрало законної сили, оскільки ухвалою колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року залишено без змін, а відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом порядку. А так як позивачі, не враховуючи вимоги ст. 82 ЦПК України, яка містить посилання про те, що обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, однак можуть бути спростовані особою, яка не брала участі у розгляді справи в ході судового розгляду, знаючи про існуючі рішення суду з цього ж питання, відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, не спростували вказаних відомостей та не бажали змінити заявлені ними вимоги і не ставили перед судом вимог про скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку щодо конкретних осіб, які стали власниками земельної ділянки, якими позивачі користуються протягом багатьох років, а лише наполягали на визнанні протиправним та скасування спірних розпоряджень, не зважаючи на те, що існує рішення суду, яке набрало законної сили, і що на підставі спірних розпоряджень РДА 57 осіб понесли витрати на оформлення документації для отримання Державних актів та на отримання свідоцтв про право власності на землю. Підтримуючи свої позовні вимоги, позивачі посилалися на висновок експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, який був зроблений 4 грудня 2015 року за результатами земельно-технічної експертизи за № 453/15-22 на підставі постанови слідчого СВ Бережанського РВ УМВСУ в Тернопільській області Чоп"яка І.С. у кримінальному провадженні № 12013210040000281. І хоч допитаний в судовому засіданні експерт, який проводив за ухвалою слідчого Слідчого Управління земельно-технічну експертизу за № 453/15-22 у кримінальному провадженні № 12013210040000281, повідомив, що при проведенні експертизи ним було виявлено деякі порушення земельного законодавства, однак із оглянутого в судовому засіданні листа заступника начальника Слідчого Управління Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області за № 7607/09/04/1-2019 від 11 червня 2019 року видно, що за результатами проведення досудового розслідування 29 грудня 2017 року старшим слідчим в ОВС СУ ГУНПУ в Тернопільській області вищевказане кримінальне провадження № 12013210040000281 на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито за відсутності в діях складу кримінального правопорушення, тому вищевказаний висновок експерта суд не може прийняти як доказ протиправності дій посадових осіб Бережанської райдержадміністрації. Крім цього, хоч під час судового розгляду судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] без відповідної на те документації відкрито користувалися земельними ділянками, наданими їм для ведення городництва ще у 1995 році рішенням сесії Бережанської міської ради № 67 від 14 квітня 1995року та могли б у встановлений Законом спосіб набути на них право власності, однак вони не зверталися до суду в порядку ст. 344 ЦК України для набуття на нього права власності за набувальною давністю. Позивач [PERSON] , отримавши у травні 2012 року відмову відповідних посадових осіб у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель, що знаходяться в районі [ADDRESS], не оскаржував їх дії у судовому порядку та, знаючи про спірні розпорядження, які були постановлені Бережанською райдержадміністрацією у 2012 році, лише у 2017 році звернувся до суду із заявою про захист свого порушеного права, тобто він пропустив строк на оскарження вказаних дій, а звернувся до суду вже після спливу строку позовної давності. Що стосується позивача [PERSON] , то він, будучи представлений захисником, всупереч вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України, не представив суду жодних доказів того, що він взагалі звертався до земельного відділу чи Бережанської РДА про надання йому у власність спірної земельної ділянки і що відповідачем його заяву було проігноровано, чи у її задоволенні було відмовлено, чим було порушені його права та не клопотав перед судом в порядку ст. 84 ЦПК України про витребування відповідних доказів, які представити самостійно йому не представлялося можливим, тобто він у відповідності до ст. 81 ЦПК України не представив належних доказів того, що його права були порушені. Посилання позивачів на те, що вони, маючи рішення Бережанської міської ради про надання в оренду вказаних земельних ділянок, були належними землекористувачами, однак Бережанська районна державна адміністрація всупереч їхнім інтересам та інтересам інших громадян, які користуються цими земельними ділянками, без їх згоди на це постановила спірні розпорядження при винесенні яких не врахувала їх переважне право на отримання цих земельних ділянок у власність, не заслуговує на увагу, оскільки позивачами всупереч ст. 81 ЦПК України з приводу цього не представлено суду жодного доказу. Відповідно до вимог частини 1 статті 93 Земельного Кодексу право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, тобто підставою виникнення цього права є договір. Крім цього, відповідно до ст. 125 та ст. 126 Земельного Кодексу України ( чинного на день виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Враховуючи вищезазначене, для укладення договору оренди необхідно на підставі дозволу розпорядника земель розробити відповідну землевпорядну документацію, якою визначається місце знаходження, конфігурація земельної ділянки, її площа, а також цільове призначення. А так як позивачами суду не представлено ні договору оренди, ні відповідної землевпорядної документації, якою визначається місце знаходження, конфігурація земельної ділянки, її площа та цільове призначення, тому суд вважає, що такі твердження позивачів про укладення ними договорів оренди є голослівними. Крім цього, допитана у судовому засіданні у якості свідка начальник земельного відділу Бережанської міської ради [PERSON]. спростувала твердження позивачів про укладення ними договорів оренди, пояснивши, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, тому сесія міської ради, приймаючи вказані рішення, лише дала дозвіл на погодження цих осіб на укладення договору оренди, тобто вказані рішення не є укладеним договором оренди, вони означають, що міська рада не заперечує проти укладення договору оренди. Особа, на користь якої вони прийняті, повинна була звернутися до Бережанської райдержадміністрації для укладення договору оренди, однак згідно журналу реєстрації договорів оренди земельних ділянок, який був заведений у Бережанській міській раді, таких договорів оренди не зареєстровано. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що спірні землі це - землі сільськогосподарського призначення державної власності, які знаходилися за межами населеного пункту, тобто землі, якими вправі була розпоряджатися районна державна адміністрація. Відділ держземагенства в Бережанському районі, який займався вказаним питанням, зробив запит в Бережанську міську раду та отримав офіційну відповідь про те, що в земельно-кадастровій книзі відсутні відомості щодо землекористувачів в урочищі "[ADDRESS]" за межами населеного пункту, тобто, що на вказаній земельній ділянці землекористувачів немає. Пояснення вказаних свідків суд приймає до уваги, оскільки вони підтверджені дослідженими в судовому засіданні та долученими до матеріалів справи доказами. Оглянутий в судовому засіданні журнал реєстрації договорів оренди земельних ділянок свідчить про те, що у Бережанській міській раді договорів оренди, у яких би орендарями були позивачі, не зареєстровано. Із усіх учасників судового процесу згідно вказаного рішення сесії № 319 від 18 травня 2007 року у реєстрації договорів оренди земельних ділянок є інформація лише про договір оренди [PERSON] , який у цьому журналі міститься під номером 7. Оголошена в судовому засіданні довідка № 851, видана Бережанською міською радою 28 травня 2013 року, свідчить про те, що в земельно-кадастровій книзі відсутні відомості щодо землекористувачів в урочищі "[ADDRESS]" за межами населеного пункту. А так як в судовому засіданні встановлено, що 17 червня 2013 року Тернопільський окружний адміністративний суд за результатами розгляду адміністративної справи № 819/823/13-а про визнання дій протиправними та скасування розпоряджень, які є предметом оскарження у даній цивільній справі, дійшов до висновку про наявність у Бережанської районної адміністрації, як органу виконавчої влади, законодавчо визначених повноважень на розпорядження землями за межами м. Бережани в період з 01.01.2002р., тобто з моменту набрання чинності Кодексу, до 01.01.2013р.- до набрання чинності Закону України N 5245-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», в тому числі і земельними ділянками в урочищі «[ADDRESS]», а позивачами в судовому засіданні вказані обставини всупереч ч.5 ст. 82 ЦПК України не спростовані та не представлено жодного доказу про те, що вони являлися належними землекористувачами вказаних земельних ділянок, тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги усні та письмові пояснення учасників судового розгляду і досліджені в судовому засіданні докази суд вважає, що позовні вимоги позивачів слід залишити без задоволення. Вирішуючи питання судових витрат суд керується наступним. Відповідно до ч. 1, ч.2 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України с удовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 7 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А так як позивачі [PERSON] та [PERSON] , будучи інвалідами 1-ї та 2-ї групи при подачі до суду своїх позовних вимог відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України " Про судовий збір " були звільнені від сплати судового збору, тому при винесенні вказаного рішення судові витрати по справі у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed