Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

13.11.2017 року [PERSON], [PERSON]звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи Товарної Біржі "Нерухомість-Південь"\~ про\~ визнання договору міни дійсним. Позовні вимоги позивачі мотивували тим, що 16 березня 1998 року вони придбали у відповідачів квартиру № 40, що знаходиться в місті Миколаєві по вул. 8 Березня, будинок 17, шляхом укладання договору міни нерухомого майна на Товарній Біржі "Нерухомість-Південь", без подальшого нотаріального посвідчення зазначеного договору. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за позивачами у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» 18.03.1998 року за реєстровим № 18377. Фактично правочин ними та відповідачами був повністю виконаний, домовлені та виконані всі істотні умови договору міни, а саме: відповідачі передали позивачам майно, позивачами майно було прийнято. На сьогоднішній момент позивачі не можуть розпорядитися своїм майном, оскільки договори, зареєстровані біржею до подальших нотаріальних дій не приймаються та місце проживання відповідачів є невідомим. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. До судового засідання позивачі не зявилися, суду надали заяву, в якій просили справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідачі та представник третьої особи до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.03.1998 року на Товарній Біржі "Нерухомість-Південь" між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дочки [PERSON]з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON]з іншої сторони, був укладений договір № 1699 міни нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за позивачами у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації», про що свідчить реєстраційне посвідчення, видане КП «Миколаївське МБТІ» за реєстровим № 18377 від 18.03.1998 року. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі міни сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобовязання за договором міни нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі позивачі передали обумовлені квартири у власність відповідачам, а відповідачі передали позивачам квартиру [ADDRESS]. Також факт міни квартири і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На сьогоднішній момент позивачі володіють і користується спірною квартирою, ведуть господарство, сплачують необхідні платежі. Проте нотаріально посвідчити зазначений договір вони не мають можливості, через те, що місце проживання відповідачів є невідомим. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Факт здійснення сторонами своїх обовязків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. На момент укладання даного договору позивачі не вважали за необхідне нотаріально посвідчувати договір. На теперішній час відповідачі ухиляюся від нотаріального посвідчення договору. У звязку з цим, позивачі вважають за необхідне визнати зазначений договір дійсним в судовому порядку. У відповідності до постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, оскільки договір купівлі-продажу від 16.03.1998 року було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що позивачі добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що дана позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved