Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила суд визнати такими, що відповідачем - Публічним акціонерним товариством "ЄВРАЗ СУХА БАЛКА" не є виконаними, умови Галузевих угод між Міністерством промислової політики, добровільними виробничими об'єднаннями і ЦК профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України на 1996 - 1999 роки, Галузевій угоди між Міністерством промислової політики України, Національним агентством України з управління державними корпоративними правами, виробничими об'єднаннями, Асоціацією та ЦК профспілки трудящих металургійної та гірничодобувної промисловості України на 2000 рік щодо проведення [PERSON] перерахунку розміру відшкодування шкоди за ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, одночасно з підвищенням на підприємстві тарифних ставок і посадових окладів на коефіцієнт фактичного підвищення заробітної плати за даною професією. Позивач просить суд стягнути на свою користь з Публічного акціонерного товариства "ЄВРАЗ СУХА БАЛКА" заборгованість по щомісячним страховим виплатам відшкодування втраченого заробітку за період виплат до 1 квітня 2001 року. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство "ЄВРАЗ СУХА БАЛКА" надати до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області у встановленому порядку нову довідку про розмір щомісячних виплат відшкодування втраченого заробітку [PERSON] станом на 1 квітня 2001 року, виходячи із фактичного середньомісячного заробітку дробильника 4 розряду ДСФ шахти Ювілейна за квітень 2000 року і ступеня втрати професійної працездатності позивача - 20%. Стягнути на свою користь з ПАТ "ЄВРАЗ СУХА БАЛКА" компенсацію втрати відшкодування шкоди (заробітної плати, доходів) у зв'язку з порушенням строків виплати за період з 1 січня 1998 року по 1 квітня 2001 року. Визнати загальновідомими обставинами наявність моральних страждань людини при порушенні відносно неї права та спричиненні їй матеріальної шкоди. Стягнути на свою користь з ПАТ "ЄВРАЗ СУХА БАЛКА" у відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав позивача, що спричинили матеріальну шкоду та пов'язані з нею моральні страждання, компенсацію в грошовій формі у розмірі 10000.00 гривень. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - ПАТ "Євраз Суха Балка" Павлова Н.Ф. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи по справі. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, їхні пояснення, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на ш. «Центральна» РУ ХХ Партз'їзду, правонаступник якого є ВАТ «Суха Балка» - ПАТ «Євраз Суха Балка», на посаді дробильника 4-го розряду з повним робочим днем, в шкідливих умовах праці у період з 1971 року до 1988 року. У результаті впливу шкідливих для здоров'я факторів у позивачки [PERSON] виникло професійне захворювання з втратою професійної працездатності. За висновком МСЕК від 02.11.1995 року позивачці [PERSON] вперше було встановлено 20% втрати професійної працездатності, та з 31.11.1995 року безстроково. Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26.05.1992 року № 276 із змінами і доповненнями ( далі - Постанова), для розрахунку сум відшкодування шкоди позивачці з 1 травня 1992 року брався середньомісячний заробіток за січень - квітень 1992 року по тій професії, розряду (посаді), на якій працівник працював до ушкодження здоров'я. По професії позивача - підземний прохідник, базовий середній заробіток за січень - квітень 1992 року становить 9077 крб. В подальшому, суми відшкодування шкоди позивачу, починаючи з 01.11.1992 року збільшувались у відповідності до постанов Кабінету Міністрів України щодо підвищень розмірів заробітної плати та державної допомоги деяким категоріям громадян від 03.12.1992р. № 676, 26.01.1993р.№ 46, 02.06.1993р. № 392, 30.08.1993р. № 671, 02.12.1993р. № 974, 20.10.1994 р. № 720, 08.02.1995р. № 102 і п.28 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 із змінами і доповненнями ( далі - Правила). У липні 1994 року, у зв'язку зі збільшенням тарифних ставок і окладів працівників пропорційно збільшилася частка основної заробітної плати (ч. 1 статті 2 Закону України «Про оплату праці»), а зменшилась частка додаткової заробітної плати (ч.2 статті 2 Закону України «Про оплату праці»). Розмір заробітної плати працівників підприємства після збільшення тарифних ставок і окладів у липні 1994 року в 2 рази не збільшився, а навіть зменшився, що підтверджується даними статистичної звітності ОАО „Суха Балка" за відповідні періоди. Враховуючи вимоги статті 455 ЦК УРСР, з якої випливає, що підприємство зобов'язане відшкодувати шкоду потерпілому у розмірі втраченого заробітку (розміру заробітної плати), а сама заробітна плата працівників підприємства, що працюють за подібною професією (посадою), залишилася на тому ж рівні, то відповідач правомірно не зробив коригування базового заробітку потерпілого, тобто, по суті, застосував коефіцієнт коригування - 1. Застосування коефіцієнтів збільшення тарифних ставок і окладів при коригуванні базової заробітної плати призвело б до того, що відшкодування шкоди потерпілому значно б перевищувало розмір втраченого заробітку відносно працівників підприємства, що працюють за подібною професією, що суперечило б вимогам статті 455 ЦК УРСР, статті 11 Закону України "Про охорону праці" ( у редакції від 14 жовтня 1992 року), пунктів 4 та 28 Правил. Розмір заробітної плати працівників підприємства після збільшення тарифних ставок і окладів у січні 1996 року в 2,5 рази фактично не збільшився, а навіть зменшився. Враховуючи вимоги статті 455 ЦК УРСР, з якої випливає, що підприємство зобов'язане відшкодувати шкоду потерпілому у розмірі втраченого заробітку (розміру заробітної плати), а сама заробітна плата працівників підприємства, що працюють за подібною професією (посадою) фактично зменшилась, то відповідач правомірно зробив коригування базового заробітку потерпілого саме на коефіцієнт коригування - 1,25. Застосування коефіцієнта збільшення тарифних ставок і окладів за даний період при коригуванні базової заробітної плати призвело б до того, що відшкодування шкоди потерпілому значно б перевищувало розмір втраченого заробітку відносно працівників підприємства , що працюють за подібною професією, що суперечило б вимогам статті 455 ЦК УРСР , статті 11 Закону України «Про охорону праці» ( у редакції від 14 жовтня 1992р.). пунктів 4та 28 Правил. Таку ж правову позицію фактично висловило і Міністерство праці України стосовно коригування базового заробітку. Так, відповідно до абзацу 3 Роз'яснення Міністерства праці України від 17 жовтня 1997 року № 02/2-4171, у разі самостійного збільшення тарифних ставок (окладів) підприємствами, установами, організаціями (незалежно від форм власності) порядок перерахування раніше визначеного розміру відшкодування шкоди … у всіх випадках коефіцієнт збільшення розміру відшкодування шкоди не може бути меншим коефіцієнта підвищення заробітної плати відповідного працівника. Відповідно до статті 27 Закону України "Про підприємства в Україні", підприємство при здійсненні господарської та іншої діяльності має право з власної ініціативи приймати будь-які рішення, що не суперечать законодавству України. Рішення ВАТ "Суха Балка" про коригування заробітку для обчислення розміру відшкодування позивачу втраченого заробітку (або відповідної його частини) саме на коефіцієнт фактичного підвищення заробітної плати, не суперечило чинному на той час законодавству - ні законам України, ні Правилам, ні Роз'ясненням Міністерства праці України. Відповідно до змісту Галузевих угод, укладених між Міністерством промислової політики, добровільними виробничими об'єднаннями і ЦК профспілки металургійної і гірничодобувної промисловості України на 1996-1999 рік, Галузевої угоди між Міністерством промислової політики України, Національним агентством України з управління державними корпоративними правами, виробничими об'єднаннями, Асоціацією та ЦК профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України на 2000 рік (надалі - Угоди), перерахування сум відшкодування шкоди повинно було проводитися одночасно з підвищенням тарифних ставок та посадових окладів на коефіцієнт фактичного підвищення заробітної плати. Положення вищезазначених Галузевих угод повністю відповідали вимогам Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472. Таким чином, висновки позивачки щодо порушення ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» Галузевих угод, в частині невірного розрахунку сум відшкодування шкоди не підтверджуються жодними належними доказами. Крім того, позовні вимоги позивачки, щодо стягнення заборгованості по щомісячним сумам відшкодування шкоди не підлягають задоволенню з урахуванням трирічного строку позовної давності. Спірні правовідносини існували до 01.01.2004 року - дати набрання чинності Цивільним кодексом України. Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР (що діяв до 01.01.2004р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 76 Цивільного кодексу Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України (що набрав чинності з 01.01.2004р.) позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Але, відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (що набрав чинності з 01.01.2004р.) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Раніше діяв Цивільний кодекс Української РСР, згідно з яким позовна давність по вимогам, заявленим у період з 18 липня 2001 року по 31 грудня 2003 року про відшкодування потерпілим шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків складала три роки. У відповідності до вимог абзацу 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року № 6 із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 8 липня 1994 року N 7, від 30 вересня 1994 року N 11, від 25 травня 1998 року N 15, від 24.10.2003 р. N 9 де зазначено, що " … вимоги про перерахунок сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років". Що стосується вимог про стягнення з ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» на користь позивачки компенсації втрати частини сум відшкодування шкоди, слід зазначити, що компенсація передбачена тільки за несвоєчасно виплачені суми заробітної плати, призначені після 01.01.1998 р. (згідно зі ст. 34 Закону України „Про оплату праці", Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати" від 20.12.1997 р. №1427), а суми відшкодування шкоди не є елементами заробітної плати. Вимога про зобов'язання відповідача - підприємство передати нову довідку про суму відшкодування з новим розміром, позивач обрав спосіб захисту, який не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. Позивач може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який визначається вказаною нормою або договором, спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зобов'язання відповідача надати третій особі нову довідку не передбачено чинним законодавством в якості способу захисту прав. При цьому з матеріалів справи не убачається, що позивач звернувся до підприємства з урахуванням періодичності платежів, про розмір яких він був обізнаний, про видачу такої довідки, а також що його права чи свободі порушені, не визнані чи оспорюються, що може бути предметом судового розгляду згідно ст. 15 ЦПК України. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини , які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В порушення вище вказаного позивачем також не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, а тому доводи позивача у судовому засіданні є необґрунтованими. Тому, на думку суду, усні та письмові доводи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, спростовуються матеріалами справи та законами України і не можуть бути покладені в основу рішення. Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог, в порядку ст. 88 ЦПК України судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed