Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом (в останній редакції від 17.12.2018р. на виконання ухвали суду про залишення позову без руху від 05.12.2018 року) до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання угод недійсними і зобов`язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що враховуючи той факт, що 11.08.2018р. після 14 год. шахраї під приводом виграшу автомобіля VW Polo, без її відома, використовуючи її банківській рахунок № [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк», провели ряд незаконних операцій по заявкам кредитування з ліміту миттєвої розстрочки під 2,9%, стартова сума 19240 грн., фінішна їй не відома, а саме : угоди - № 18081116483323 оформлення миттєвої розстрочки на 8320 грн.; угоди - № 18081116483045 оформлення миттєвої розстрочки на 8320 грн.; угоди - № 18081116483642 оформлення миттєвої розстрочки на 2600 грн. Вважає, що ці незаконні операції, підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" та відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України позивач має право звернуться до суду за захистом своїх порушених прав у зв`язку з неправомірним списанням коштів. Цей злочин Приватбанк зафіксував та 11.08.2018р. надіслав їй повідомлення на електронну поштову скриньку та СМС про те, що на банківську карту встановлено обмеження у зв`язку зі спробами неправомірного зняття коштів третіх осіб, тобто шахрайські вчинки. Того ж дня, за тел. 3700 «Приватбанк» оформив заяву позивача №19899570 про те, що «не ПІДТВЕРДЖУЮ» кредитні угоди № 18081116483323 , № 18081116483045 , № 18081116483642 і про те, що лімітом Миттєвої розстрочки вона ніколи не користувалась. Вказує, що за правилам «Приватбанку», якщо клієнт (споживач) не підтверджує банківські операції, то такі Угоди підлягають скасуванню, тобто є актом розірвання угод. В даному випадку банк запросив документи поліцейського розслідування для скасування шахрайських угод, які були відправлені у м. Дніпро АТ КБ «Приватбанк», про що свідчать: Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.08.2018р. №12018251010005838 за ч.1 ст. 190 КК України (шахрайство), постанова Черкаського відділ поліції ГУ НП про визнання потерпілою з 17.08.2018 р. та завданою їй шкоду, на підставі ч.3 ст.55 Кримінального Кодексу України; ухвала суду за клопотанням слідчого Д`яконова І.О. Відповідач АТ КБ «Приватбанк» отримав усі документи та замість обіщаної допомоги, порушив Закон України "Про захист прав споживачів" в частині надання фінансових послуг, за захистом яких позивач вимушена звернутись до суду, мотивуючи наступним: Згідно із ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено в Розділі п. 10 ч.1 ст.1 - здійснення державою комплексу заходів щодо регулювання та нагляду за ринками фінансових послуг з метою захисту інтересів споживачів та запобігання кризовим явищам, враховуються умови надання фінансових послуг. Вважає свої права обмеженими та порушеними: мати можливість вільного вибору, прийняття самостійних рішень на свій розсуд розпоряджатися своїм майном і коштами, можливості ознайомитися з умовами угод, здобуття знань та необхідної інформації відповідач АТ КБ «Приватбанк» всупереч своїм повідомленням про те, що три угоди оформлених на позивача - це наслідок списання коштів третіх осіб з її платіжних карток, пенсійна та кредитка; позивачеві [PERSON] не надано документів засвідчення факту здійснення угод, не надано інформації та не надіслано відповіді на її запит по ліміту Миттєва розстрочка; в якому році їй його надали, та на яких підставах їй - фельдшеру на пенсії, з доходом 1573 грн. збільшили ліміти до 25000 грн., коли вона - споживач його не запитувала. Відповідач на свій власний розсуд, в односторонньому порядку, замість своєчасного блокування шахрайських дій та належного виконання банком операцій за рахунком клієнта, здійснює нарахування відсотків та штрафних санкцій на кошти в сумі 19240 грн., які позивач у банку не запитувала та не отримувала, що це вчинені шахрайські дії, що підтверджується наявними матеріалами кримінального провадження. Порушив довіру АТ КБ «Приватбанку», коли надав незаконні грошові вимоги з пенсійного рахунку, надіслав СМС та вимогу через «Приват-24». Порушив довіру, коли на оформлені заяви по тел. 3700: обнулити кредитні ліміти - надсилає відповідь: «ви звернулися "повисіть" ліміти - зробіть покупку», цинічно ігноруючи її права споживача та відповідальність банком згідно Законам України. У позові зазначено, що статтею 1073 ЦКУ, статтею 1092 ЦКУ: «Відповідальність банком за неналежне виконання платіжного доручення та операцій за рахунком клієнта», статтею 230 ЦКУ «Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману» - передбачено в ч.1 ст.230 ЦКУ: «Якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним». Нарахування відсотків та штрафних санкцій з кредитного ліміту 14000 грн., наданого «Приватбанком» від 14.12.2011 угода №SAMDN 50000054391249, також просить визнати недійсними, які вважає є істотними наслідками навмисного обману, керівником відділення «Приватбанк», що по вул. Гагаріна, 47 [PERSON] , який перевипустив 14.08.2018 р. нову кредитну карту № [NUMBER] замість заблокованої, навмисно ні обнуленими кредитними лімітами, для шахрайських вчинків. Позивач звернула увагу суду, що виходячи з вищенаведеного та на підставі ч.6, ч.8 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» чітко вказано: «Якщо споживачеві не було надано документ, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача». У разі ненадання документа (електронного документа) або підтвердження інформації, споживач повідомляє продавця - банк (виконавця) про недійсність договору. В АТ КБ «Приватбанк» м. Дніпро оформлені позивачем заяви про недійсність договорів (вчинки шахрайські): №19899570 від 11.08.2018 р., №12622230 від 13.08.2018 р., №12719069 №898015 від 08.09.2018 р. та № 20728367 від 08.11.2018 р. Також звертає увагу суду, що згідно із ЗУ «Про захист прав споживача» враховуються умови кредитування в ст. 18 про визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, чітко визначено, що умови повинні бути справедливими, без наслідків істотного дисбалансу на шкоду споживача, нечіткі або двозначні положення договорів тлумачаться на користь споживача. Договори недійсні, коли споживачу встановленні обов`язкові умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору згідно із ст.215 ЦК України. Якщо недійсність правочину, прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) також шахрайські угоди, згідно ст.234 ЦКУ визнаються фіктивними. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно із ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересів у разі його порушення. Відповідно до ст. 16 ЦКУ одним із способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним та припинення правовідношення з відшкодуванням збитків майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено: ч.1 ст.22 «захист права споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом»; ч.2 ст.22 «при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди»; ч.3 ст.22 «споживачі звільняються від оплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав». Тому за подання цього позову судовий збір позивачем не сплачено. Таким чином, позивач просить суд, - визнати угоди, оформлені від імені [PERSON] з АТ КБ «Приватбанк» відносно миттєвої розстрочки недійсними, а саме, - угода №18081116483323 від 11.08.2018р., угода №18081116483045 від 11.08.2018р., угода №18081116483642 від 11.08.2018 р.; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» списати всі нараховані відсотки та штрафні санкції за угодами: №18081116483323 від 11.08.2018р., №18081116483045 від 11.08.2018р., №18081116483642 від 11.08.2018р., угода №SAMDN 50000054391249 від 14.12.2011р. - кредитний ліміт 14000 грн. - списання коштів з ліміту; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» припинити нарахування відсотків та штрафних санкцій за угодами №1808116483323 від 11.08.2018р., №18081116483045 від 11.08.2018р., №18081116483642 від 11.08.2018р., угода № SAMDN0000054391249 від 14.12.2011р., - кредитний ліміт 14000 грн. - списання коштів з ліміту . Ухвалою суду від 20.12.2018р. відкрито, прийнято до провадження справу та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. В підготовчому засіданні 15.04.2019р. позивач просила проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження, але судом відмовлено у задоволенні такого клопотання (а.с.95зв.). Ухвалою суду від 15.04.2019р. підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачем АТ КБ «Приватбанк» подано до суду відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Крім того, 07.08.2019р. подано заяву про те, що у відзиві від 13.02.2019р. помилково зазначено прізвище [PERSON] замість вірного: [PERSON] Також 15.08.2019р. надані письмові пояснення до відзиву. Вказує, що 11.08.2018р. [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» уклали три кредитні договори на суму 8320грн., з яких 8000грн. сума кредиту та 320грн. - 4% за зняття коштів готівкою, 8320грн., з яких 8000грн. сума кредиту та 30грн. - 4% за зняття коштів готівкою, 2600грн., з яких 100грн. - 4% за зняття коштів готівкою, за якими банк зобов`язався надати позивачеві кредити у вказаних розмірах на термін до 07.2023р., а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач за власним волевиявленням звернулася до банку з заявою про видачу їй кредитних коштів, що банком і було зроблено. Позивач підтвердив домовленість між банком та позичальником, жодних дій щодо спонукання до підписання кредитного договору та додаткової угоди зі сторони банку не було і не могло бути. Вказує, що позивачем жодним чином не доведено належними доказами недодержання банком вимог ст. 203 ЦК України в момент укладання договору, не доведено наявність обставин, за яких правочин може бути визнано судом недійсним. В позовній заяві зовсім відсутні посилання на відповідні норми закону. Зазначено, що позивачем, як клієнтом банку, порушено ряд умов, передбачених Правилами та Умовами надання банківських послуг. Вина банку щодо порушення позивачем правил розрахункових операцій, передбачених ст. 1092 ЦК України, немає, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Позивачем [PERSON] 18.02.2019р. подано до суду відповідь на відзив, за яким вважає свої позовні вимоги обґрунтованими, вину працівників банку доведеною та просить позов задовольнити. Зазнвачено, що позивач стала заручником шахрайських дій, оскільки кредитний договір з відповідачем особисто не підписувала, не замовляла, не оформлювала і покупок не здійснювала; всі кредитні договори від 11.08.2018р. від її імені були оформлені без її відому. Вважає себе постраждалою внаслідок того, що АТ КБ «Приватбанк» порушив вимоги ст. 1076ЦК, ст. 60 Закону «Про банки та банківську діяльність» відносно банківської таємниці, ст. 32 Конституції України про заборону на збір, зберігання, використання і розповсюдження конфіденційної інформації про особу без її згоди, ст. 24 ЗУ «Про захист персональних даних». В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що повністю підтримує заявлені позовні вимоги та викладені обставини. Зазначила, що в травні 2002 року вона звернулася до АТ КБ «Приватбанк» і їй були видані пенсійна картка та кредитна картка. 11.08.2018р. вона дізналась, що шахраї без її відому, використовуючи її рахунок, незаконно зняли грошові кошти. Вона звернулася до поліції, депутата, Приватбанку з приводу даного випадку. Зазначила, що від її імені були оформлені три недійсні угоди і їх слід визнати недійсними. Всі події відбулись з вини Приватбанку, оскільки він повинен був зберегти кошти і інформацію на всіх етапах. Вказує, що не мала можливості ознайомитись із умовами кредитування. Шахраї під приводом виграшу, про що вона 11.08.2018р. отримала СМС-повідомлення, що її пенсійний та кредитній картках буде списання коштів. Спочатку вона отримала СМС про те, що виграла автомобіль і хотіла виїхати з міста, оскільки зрозуміла, що це шахраї. 11.08.2018р. був вихідним днем і вона не змогла звернутися до працівників Приватбанку. Вона пішла до банкомату і перевірила баланс на картці пенсійній і на кредитній був ліміт 14000 грн. Одночасно з цим, вона розмовляла по мобільному телефону і невідома особа їй щось говорила і вона зрозуміла, що це шахраї і сказала їм у відповідь, що вона їм не вірить і, що вони шахраї. На екрані банкомату в цей момент вона дивилась інформацію і побачила, що ліміт ще є 14000грн. Банкомат видав їй 8000грн. на руки і по названих невідомим два номери мобільних телефонів вона перерахувала через термінал, що був поруч ці кошти на вказані ними номери телефонів. Потім вона пішла до банкомату і перевірила, що на кредитці значиться 14 тисяч грн. Так відбувалось три рази вона брала в руки з банкомату кошти: 1-й раз - 8000грн., 2-й раз 8000грн. і 3-й раз - 2500грн. Всі ці кошти вона перерахувала на номери мобільних телефонів, які невідомі їй вказали по телефону у розмові з нею. Вона їм «підчинилась», оскільки розуміла, що вона гроші не запитувала у банку і це не її кошти, а тому ці кошти їм перерахувала. Потім вона припинила з ними розмовляти і по телефону 3700 заблокувала картку, консультанти банку повідомили, що вона відслідковує рух по коштах, тобто баланс по кредитній картці і по пенсії. Вважає, що три угоди - це шахрайські дії. 13.08.2018р. вона звернулася до працівників Приватбанку і отримала довідку, що в неї є борги. Потім вона звернулася в поліції із заявою і на даний час розслідується кримінальне провадження, де вона визнана потерпілою. На зняті кошти були нараховані проценти. Вважає, що Приватбанк дозволив зробити її заручником перед шахраями, якими є працівники банку. Банк викрав у неї ліміт 14000грн., але ніякого договору немає. З 2002 року по 11.08.2018 року вона користувалася і пенсійною, і кредитними картками. На даний час пенсійна картка 09.10.2018р. заблокована. Додала, що 11.08.2918р. через банкомат вона ввела пін-код і побачила на екрані банкомату баланс по карті, код в неї був один на дві картки. Після цього, вона заблокувала картку № [NUMBER] і їй була перевипущена інша картка №… [NUMBER] (діяла до жовтня 2021 року), яку вона отримала і згодом її заблокувала. Вказує, що 07.07.2011р. вона не зверталася до банку щодо отриманні ліміту 14000грн., у неї був ліміт 2000грн. Банк самостійно збільшив ліміт до 14000грн. Шахраї скористалися її даними і провели незаконні операції (три угоди). Банк хоче стягнути з позивача кошти за договорами, які вона не укладала. Крім того, зазначила, що гроші з банкомату вона тричі: 8000грн., 8000грн. та 2500грн. отримала, тримала в руках, але з-за шахрайських дій і повернула ці кошти через термінал. Заперечує факт зняття 11.08.2018 року коштів. Не заперечує, що є споживачем банківських послуг. Вважає, що її вини немає, а мають місце шахрайські дії невідомих осіб. Не заперечує проти підпису нею заяви від 07.07.2011 року. Банк не надавав їй ліміт і не може вимагати кошти, пеню. Вважає, що представник відповідача зловживає своїм службовим становищем і продовжує її обвинувачувати і вимагає з неї кредитні кошти, які вона не отримувала. На думку позивача, банком не дотримані вимоги ст. 203 ЦК України. В судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» за довіреністю Назаренко С.М. просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначив, що є договірні зобов?язання, за якими укладені через банкомат три кредитні договори і за відсутності вини банку, позивач підписала 07.07.2011 року заяву, Тарифи та Умови, за якими банк не несе відповідальність за вчинені дії до моменту блокування картки, а несе відповідальність позивач, який сам ввів персональний код і отримав через банкомат грошові кошти. Всі дії до блокування картки вчинила безпосередньо [PERSON] Вважає, що відсутні докази для визнання договорів недійсними. Кошти зняті по картці кредитній № [NUMBER] (Картка «Універсальна»), яка ідентифікована банкоматом при введенні позивачем пін-коду, нею введені певні операції та отримані кошти. Грошові кошти 320грн. +320грн.+150грн. - це комісія за зняття готівки, що передбачено Умовами. Позивач сама підтверджує той факт, що нею була в банку отримана кредитна картка № [NUMBER] . Таким чином, три кредитні угоди були укладені 11.08.2018р., за якими нею фактично отримані грошові кошти. Зняті кошти 8000грн., 8000грн. та 2500грн. не свідчать про вихід за ліміт 14000грн., оскільки вони зняті за окремими угодами. Позивач є боржником перед банком з часу зняття кредитних коштів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає,що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що 07.07.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір у вигляді анкети-заяви про приєдання до Умов та Правил надання банківських послуг. Зазначено, що [PERSON] виявила бажання оформити на свої ім.»я платіжку картку «Кредитка «Універсальна», яку й отримала, про що свідчить її підпис та не заперечується в судовому засіданні (а.с.138-139). Крім того, зазначено, що між сторонами укладено договір про надання банківських послуг. За інформацією, що надані відповідачем (а.с.140), починаючи з 14.12.2011р. по 18.01.2018р. встановлений банком ліміт на кредитну картку збільшувався з 500грн. до 14000грн. Крім того, починаючи з 07.07.2011р. [PERSON] отримувала, в т.ч. перевипущені кредитні картки (а.с.141): [NUMBER] на строк дії до листопада 2016 року, [NUMBER] на строк дії до липня 2019 року, [NUMBER] на строк дії до жовтня 2021 року. Проти даних обставин позивач [PERSON] не заперечувала в судовому засіданні. Під час розгляду справи позивач [PERSON] зазначила, що кредитна картка [NUMBER] була нею заблокована 11.08.2018 року, але після проведення трьох операцій щодо отримання грошових коштів на переведення їх через термінал на вказані невідомою особою номери мобільних телефонів. Картка № [NUMBER] , яка нею отримана 14.08.2018р. була заблокована нею згодом. Відповідно до даних листа АТ КБ «Приватбанк» від 13.08.2018 року [PERSON] станом на 13.08.2018 має заборгованість перед банком за договорами: №угоди/рахунку [NUMBER] - угода 18081116483323 - заявка із АТМ: САСS5935 - 8230грн.; №угоди/рахунку [NUMBER] - угода 18081116483045 - заявка із АТМ: САСS5935 - 8230грн.; №угоди/рахунку [NUMBER] - угода 18081116483642 - заявка із АТМ: САСS5935 - 2600грн. Дійсно, встановлено, що 16.08.2018р. до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч.1 КК України за зверненням [PERSON] про те, що 11.08.2918р. невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами в сумі 19240грн. під приводом виграшу автомобіля (№ [NUMBER] ), досудове розслідування за яким проводиться Черкаським відділом поліції ГУ НП в Черкаській області. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Як предбачено частинами 1 та 2 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Як передбачено частинами 1 та 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до частин 1 та 2 статті 627ЦК, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ глави 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні положення про правочин в т.ч. договори, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені главою 16 розділу 1У ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.ч. 1, 4 ст.202 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у статті 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону передбачені параграфом 2 глави 16 розділу ІУ книги першої ЦК України. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені статтею 230 ЦК України. Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ст. 234 ЦК України). Відповідно до статті 236 ЦК, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Статтею 18 вказаного Закону передбачені положення щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Зокрема, частинами 1 та 2 визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Крім того, зазначено перелік несправедливих умов договорів, які не є вичерпними. Відповідно до частини 7 статті 18 цього Закону, положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі (ч.9 ЗУ). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). За результатами розгляду даної цивільної справи, судом не встановлено будь-яких обставин та підстав для визнання угод недійсними та для застосування наслідків недійсності правочинів. Позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається у позовній заяві в редакції від 17.12.2018р. (а.с.27-28) та в судовому засіданні, враховуючи положення ч.1 ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Слід також зазначити, що позивачем [PERSON] до суду по даній справі не були надані угоди, які як на думку позивача, слід визнати недійсними, при умові, що вона як сторона договірних зобов`язань мала право отримати їх в банківській установі. При цьому, жодні клопотання про витребування оспорюваних угод у відповідача, враховуючи норми ст.ст. 83, 84 ЦПК України, позивач не заявляла і не надала до суду підтверджуючі дані, які б свідчили про відмову банку у їх наданні чи неможливість отримання їх самостійно. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами мали місце договірні правовідносини, які тривали ще з 2002 року. Позивач мала доступ до кредитних коштів, в т.ч. нею отримувались пін-код та кредитні картки, як інструменти доступу до кредитних коштів банку, які активувалися, що підтверджується, зокрема, й анкетою-заявою від 07.07.2011р. та визнається самою [PERSON] Незважаючи на невизнання позивачем факту отримання кредитних коштів 11.08.2018р., позивач під час розгляду справи підтвердила обставину про те, що цього дня одночасно під час спілкування з невідомою особою по мобільному телефону, нею був введений пін-код через банкомат Приватбанку та тричі отримані безпосередньо готівкою грошові кошти, які нею ж переведені через термінал на номери мобільного телефону, що були вказані невідомою особою і лише після цього, нею повідомлено на горячу лінію банку на номер телефону 3700 і кредитну картку було заблоковано. Підстав вважати, що під час укладення угод з АТ КБ «Приватбанк» мали місце введення [PERSON] в оману, чи здійснення правочинів під впливом обману, чи правочини були фіктивні, - у суду немає. Крім того, не є доведеними обставини, зазначені позивачем про те, що з боку банку відбулось невиконання або неналежне виконання платіжного доручення клієнта чи порушення правил розрахункових операцій, що спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, внаслідок чого банк, відповідно до вимог ст. 1092 ЦК України, повинен нести перед позивачем [PERSON] відповідальність за нормами Цивільного Кодексу України та закону. Також, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що Акціонерним товариством КБ «Приватбанк» та/чи його працівниками були розголошені відомості, що становлять банківську таємницю або не забезпечено захист персональних даних клієнта банку, а тому посилання на ст. 1076 ЦК, ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 24 Закону України «Про захист персональних даних» є безпідставними. Як зазначалось вище, справа розглядається в межах заявлених позовних вимог, а тому враховуючи, що в судовому засіданні не встановлено неправомірності видачі банком грошових коштів [PERSON] та те, що вона сама їх отримала і перерахувала на інші рахунки, то підстав зобов?язувати відповідача списати та припинити нарахування відсотків та штрафних санкцій, немає. Отже, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed