Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів, державного підприємства Міністерства оборони України „Монтажник - Львів" м. Львів про стягнення заборгованості по оплаті винагороди за виконану роботу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 грудня 2008 року між ним та співвідповідачем державним підприємством Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів було укладено трудову угоду, згідно якої він зобов'язувався охороняти об'єкт № 2/3 м. Старокостянтинова до 30 червня 2011 року, а останній оплатити виконану ним роботу, що робилось не в повній мірі. 30 червня 2008 року замовник закріпив в трудовій угоді свій обов'язок сплатити йому 16000 грн. та оплачувати роботу не пізніше 10 днів з дня її виконання. Також була укладена додаткова угода № 1 про внесення змін до основної угоди про продовження її дії на один місяць, тобто до 31 липня 2011 року, та визначено остаточну суму оплати на кінець дії договору в розмірі 16516 грн. Проте замовник не оплатив йому роботу, лише дає обіцянки. Він невзмозі визначити належного відповідача по справі, оскільки з ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2012 року слідує, що відбулась реорганізація і правонаступником державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів є державне підприємство Міністерства оборони України „Монтажник - Львів" м. Львів, а в рішенні Львівської міської ради від 16 серпня 2012 року державному підприємству Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів надано дозвіл на оформлення права державної власності на нежитлову будівлю. Тому просив визначити належного відповідача, з якого стягнути 16516 грн. заборгованості за виконану роботу. Повідомив, що трудової книжки співвідповідачу державному підприємству Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів не подавав, табель виходу на роботу не вівся, лише охоронцями самостійно заповнювався журнал по прийому та здачі об'єкту під охорону. З роботодавцем усно домовились про оплату роботи спочатку в розмірі 800 грн. щомісячно, потім - 500 грн., які виплачувались нерегулярно, із затримками в кілька місяців. У відпустці за період дії угоди не перебував, так як пояснили, що у них так не заведено, лише компенсація за невідбуту відпустку, не був на лікарняних - також, якщо по стану здоров'я не міг вийти на роботу, то домовлявся про підміну з кимось із інших охоронців. Не наполягав на належному оформлення трудових відносин, тому що являється військовим пенсіонером, трудового стажу йому не треба, за відпустку та лікарняні не думав, це влаштовувало і його, і роботодавця. 30 січня 2014 року позивач подав заяву про зміну та доповнення позовних вимог та підстав позову. В кінцевому результаті вказав, що трудові угоди від 01 грудня 2008 року та від 30 червня 2011 року між ним та співвідповідачем державним підприємством Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів мають ознаки цивільно - правової угоди, а саме, договору підряду. Відповідно до якого він, як підрядник, взяв на себе зобов'язання забезпечити схоронність майна об'єкту № 2/3 в м. Старокостянтинові до 30 червня 2011 року, а потім відповідно до доповнення до угоди від 30 червня 2011 року - до 31 липня 2011 року, а співвідповідач державне підприємство Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів, як замовник, повинен оплатити виконану станом на 31 липня 2011 року роботу протягом 10 днів в сумі 16516 грн. Однак взятих на себе зобов'язань не виконує, при цьому спочатку давав обіцянки, а згодом взагалі самоусунувся. З приводу виконання замовленої роботи від замовника до нього претензій не було. За час дії договорів співвідповідач періодично та частково сплачував за виконану роботу. З питань заборгованості по виплаті коштів за виконану роботу, він звертався в органи прокуратури. З ініціативи співвідповідача державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів для надання останньому можливості виконати свої зобов'язання, була укладена додаткова угода № 1 від 30 червня 2011 року, якою продовжено дію умов основного договору про виконання роботи по схоронності майна об'єкту № 2/3 в м. Старокостянтинові до 31 липня 2011 року та була закріплена вся сума заборгованості за попередній період (16000 грн.) та оплату роботи за липень 2011 року (516 грн.). Також позивач подав заяву про те, щоб залишити без розгляду позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті винагороди за виконану роботу з співвідповідача державного підприємства Міністерства оборони України „Монтажник - Львів" м. Львів. Представник співвідповідача державного підприємства Міністерства оборони України „Монтажник - Львів" м. Львів подав до суду письмове заперечення, де зазначив, що підприємство не являється правонаступником державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів, тому вважає заявлені вимоги безпідставними та просить в цій частині позовних вимог залишити провадження по справі без розгляду. Представник співвідповідача державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про що в матеріалах справи є поштове повідомлення, однак в судове засідання не з'явився та не направив до суду письмове заперечення на заяву про зміну та доповнення позовних вимог та підстав позову. Зі згоди позивача протокольною ухвалою від 26 лютого 2014 року суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 26 лютого 2014 року залишено без розгляду позов [PERSON] до державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів, державного підприємства Міністерства оборони України „Монтажник - Львів" м. Львів про стягнення заборгованості по оплаті винагороди за виконану роботу в частині позовних вимог до державного підприємства Міністерства оборони України „Монтажник - Львів" м. Львів. Заслухавши пояснення позивача, його представника - адвоката та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем державним підприємством Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів 01 грудня 2008 року було укладено трудову угоди, як відповідно між виконавцем та замовником. Предметом договору в п. 1.1 сторони визначили, що замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання забезпечити схоронність майна об'єкту № 2/3 м. Старокостянтинів строком до 30 червня 2011 року. В пунктах 2.1, 2.2 угоди сторони узгодили, що за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві за угодою сторін винагороду в сумі 16000 грн. згідно акту виконаних робіт. Оплата виконується не пізніше десяти днів з дня виконання робіт. Положеннями пункту 3.1 угоди сторони закріпили, що сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов'язань згідно з чинним законодавством. Сторони до вищевказаної трудової угоди від 01 грудня 2008 року уклали додаткову угоду № 1 від 30 червня 2011 року, куди внесли зміни до підпункту 1.1 пункту 1 і підпункту 2.1 пункту 2, які викладено в такій редакції: Пункт 1 - Предмет договору. Підпункт 1.1 - замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання: забезпечити схоронність майна об'єкту № 2/3 м. Старокостянтинів строком до 31 липня 2011 року. Пункт 2 - Розмір і порядок оплати. Підпункт 2.1 - за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві за угодою сторін винагороду в сумі 16516 грн. згідно акту виконаних робіт. У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Зважаючи на зміст укладеного між сторонами договору, за своєю правовою природою він є договором підряду. Матеріали справи свідчать, що позивач у зв'язку з невиконанням відповідачем державним підприємством Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів своїх зобов'язань за договором, звертався з заявою до військового прокурора Хмельницького гарнізону. Державним інспектором територіальної державної інспекції праці у Львівській області з питань праці здійснено перевірку щодо додержання законодавства про працю правовідносин сторін на підставі трудової годи від 01 грудня 2008 року. Згідно акту перевірки № 13-01-085/1069 державного інспектора праці від 22 червня 2011 року встановлено, що трудові угоди носять цивільно - правовий характер і регулюються ЦК України. Стосовно оплати праці виконавцю виплачується винагорода за виконану роботу, розмір якої не прив'язаний до мінімальної заробітної плати та визначається сторонами самостійно. Умови виплати вказуються в договорі і, як правило, виплата здійснюється після оформлення акта здачі - приймання роботи. За виконану роботу замовник сплачує виконавцеві за угодою сторін 16000 грн. згідно акту виконаних робіт. Оплата виконується не пізніше десяти днів з дня виконання роботи. Термін виконання робіт згідно п. 1.1 угоди - 30 червня 2011 року. 16 червня 2011 року позивачем військовому прокурору Хмельницького гарнізону подано заяву про відсутність претензій до відповідача державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів, яке зобов'язалось здійснити оплату по трудовій угоді від 01 грудня 2008 року після підписання акту виконаних робіт не пізніше десяти днів з дня підписання акту. В судовому засіданні позивач пояснив, що на прохання представника підприємства відмовився від претензій до нього, так як останній пообіцяв терміново розрахуватись за роботу. На підтвердження цього між сторонами 30 червня 2011 року була укладена додаткова угода № 1 до трудової угоди від 01 грудня 2008 року, якою продовжено дію умов основного договору про виконання роботи по схоронності майна об'єкту № 2/3 в м. Старокостянтинові до 31 липня 2011 року та була закріплена вся сума заборгованості за попередній період (16000 грн.) та оплату роботи за липень 2011 року (516 грн.). У відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконанні роботі. Згідно ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 849 ЦК України передбачено, що замовник має право у будь - який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Частиною другою статті 852 ЦК України визначено, що за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Згідно пред'явлених позивачем письмових доказів, а саме: 1) журналу реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці по будівельній дільниці № 2 державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів з позивачем, як з охоронцем, 02 січня 2008 року та 01 вересня 2008 року [PERSON] проводився первинний інструктаж з питань охорони праці; 2) журналу реєстрації інструктажів з питань пожежної безпеки державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів з позивачем, як з охоронцем, [PERSON] проводились повторний інструктаж 10 квітня 2007 року, первинний інструктаж 02 січня 2008 року; 3) журналу передачі об'єкта 2/3 м. Старокостянтинова під охорону ([PERSON]) за період з 15 листопада 2008 року по 26 травня 2010 року включно позивач під підпис приймав та здавав об'єкт 2/3 під охорону; 4) табелів обліку використання робочого часу за січень - жовтень 2008 року та за червень 2011 року зафіксований графік (дні) чергування позивача по охороні об'єкта сутки через двоє суток. Натомість, за цей період жодного акту - прийому виконаних робіт не було складено, не було й зауважень по виконанню робіт. Посилання представника відповідача державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів на обов'язковість складання акту виконаних робіт не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, та й останнім не зазначено жодних доказів про попереднє складання таких актів (не вказано дати складання такого документу, дати здійснення перевірки виконаної роботи, не приєднано жодного примірника акту виконаних робіт). В трудовій угоді від 01 грудня 2008 року та в додатковій угоді № 1 від 30 червня 2011 року сторони зазначали, що за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві за угодою сторін винагороду в сумі 16516 грн. згідно акту виконаних робіт, однак замовником не прийнято виконану виконавцем роботу, не заявлено недоліків чи будь - яких претензій до виконавця, навіть, після звернення позивача до органів прокуратури. Також, не визнаючи заявлений позивачем розмір заборгованості по оплаті виконаних робіт, представником відповідача державного підприємства Міністерства оборони України „Львівське будівельне управління" м. Львів не надано доказів про здійснення даної оплати, не надано свого розрахунку, з обґрунтуванням його правильності та повноти. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Проаналізувавши всі докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до переконання про те, що позивач виконав свої зобов'язання за договором підряду належним чином, проте відповідач не здійснив оплату за виконану роботу, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Витрати на правову допомогу в цивільному процесі належать до судових витрат (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Частиною 1 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. Частиною 1 ст. 56 ЦПК України встановлено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Частиною 2 цієї ж статті передбачені права, які має така особа в цивільному процесі: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляд справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК України. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі (ч. 2 ст. 56 ЦПК України). Таким чином, необхідною умовою допуску особи, яка надає правову допомогу, для участі у справі є волевиявлення особи, яка бере участь у справі та постановлення судом з цього питання ухвали. Відшкодування витрат на правову допомогу може мати місце лише за наявності цих умов. Згідно з угодою № 71 від 25 листопада 2013 року позивач доручив адвокату [PERSON] надавати правову допомогу по даній справі. За усною заявою позивача протокольною ухвалою від 26 лютого 2014 року Старокостянтинівський районний суд допустив адвоката [PERSON] в якості особи, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-УІ від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення справи в суді. Відповідно до положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна місячна заробітна плата станом на час ухвалення рішення складає 1218 гривень, а 40 відсотків від неї складає 487,20 гривень. Згідно квитанції № 3 від 26 лютого 2014 року позивачем сплачено адвокату [PERSON] за оформлення позовної заяви (300 грн.), за оформлення заяви про зміну та доповнення позовних вимог та підстав позову (200 грн.) та за здійснення представництва інтересів позивача при розгляді справи в Старокостянтинівському районному суді (500 грн.). Отже, так як адвокат в судових засіданнях здійснював представництво інтересів позивача в суді, тому заявлені до оплати 500 грн. не підлягають відшкодуванню, оскільки особа, яка надає правову допомогу, не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК України. З врахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що підлягає відшкодуванню витрати на правову допомогу в розмірі 487,20 грн. Судовий збір слід розподілити відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved