Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

28.08.2014 року позивач [PERSON] звернувся в Миколаївський районний суд Львівської області з позовом про визнання наказів про звільнення незаконними та поновлення на роботі. Свій позов мотивує тим, що 07.07.2009 року він уклав контракт з Міністерством промислової політики України строком на 5 років до 06.07.2014 року, яким його було призначено на посаду керівника ДП "НДГХП"Сірка". 06.07.2014 року його не було попереджено про припинення контракту та не було видано наказ на його звільнення, не проведено розрахунків та не видано трудову книжку, отже звільнення не відбулось і він продовжував виконувати свої обов'язки керівника підприємства, тобто трудові відносини між ними тривали на невизначений строк. 26.08.2014 року Міністерством промислової політики України було видано наказ №50-Д від 26.08.2014 року про звільнення [PERSON] з посади ДП «НДГХП»Сірка» у зв'язку з тим, що Міністерство промислової політики України не має наміру укладати контракт на новий строк, відповідно до ст.40 КЗпП України. 27.08.2014 року під великим психологічним тиском представника Міністерства промислової політики України він написав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. 27.08.2014 року Міністерством промислової політики України було видано наказ №54-Д від 27.08.2014 року, згідно якого пункт 1 наказу Міністерства промислової політики України від 26.08.2014 року №50-Д про звільнення [PERSON] викласти в наступній редакції: звільнити [PERSON] з посади генерального директора ДП «НДГХП «Сірка» за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. Проте, 28.08.2014 року позивач подав Міністерству промислової політики України заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, у звязку з чим, вважає вищевказані накази №50-Д від 26.08.2014 року та №54-Д від 27.08.2014 року незаконними та такими що підлягають скасуванню. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив такі задоволити покликаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, подав заперечення відповідно до якого Міністерством промислової політики України 26.08.2014 року видано наказ №50-Д вд 26.08.2014 року згідно якого [PERSON] звільнено з посади генерального директора ДП «НДГХП»Сірка» у звязку з тим, що Міністерство промислової політики України не має наміру укладати контракт на новий строк, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Цього ж дня позивач звернувся до Міністерства промислової політики України з заявою, в якій просив звільнити його за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст.38 КЗпП України. Наказом Міністерства промислової політики України від 27.08.2014 року №54-Д пункт 1 наказу Міністерства промислової політики України від 26.08.2014 року №50-Д викладено у новій редакції, згідно якої позивача звільнено відповідно до його заяви. Позивачем свідомо та самостійно прийнято рішення припинити трудові правовідносини, що знайшло своє відображення у власноруч написаній заяві. Таким чином, наказ №50-Д від 26.08.2014 року у редакції, яка передбачає звільнення у зв'язку з закінченням строку дії контракту та відмовою роботодавця укласти контракт на новий строк, є не чинною, оскільки після внесення змін діє та застосовується редакція наказу №54-Д, якою позивач звільнений за його бажанням. Оскільки позивачем наказ №54-Д не оскаржується, Міністерство економічного розвитку України вважає, що предмет спору у даній справі відсутній, трудові права позивача не порушені та захисту не потребують, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до ч.1 ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено, що 07.07.2009 року між Міністерством промислової політики України та [PERSON] було укладено контракт №3-52 від 07.07.2009 року строком на 5 років до 06.07.2014 року. Згідно даного контракту [PERSON] 07.07.2009 року було прийнято на посаду генерального директора Новороздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка». Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Проте, по закінченню вищевказаного терміну, а саме 06.07.2014 року Міністерством промислової політики України не було видано наказ про звільнення [PERSON], не проведено з ним розрахунку, не видано належно оформлену трудову книжку, у зв'язку з чим, [PERSON] і надалі продовжив виконувати обов'язки генерального директора ДП «НДГХП» Сірка», що свідчить проте, що термін дії вказаного контракту був продовжений на невизначений строк. 26.08.2014 року позивач [PERSON] подав заяву, в якій просив звільнити його за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. 27.08.2014 року Міністерством промислової політики України було видано наказ №54-Д згідно якого позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію 27.08.2014 року. Згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Із поданої заяви судом встановлено, що працівник просив звільнити його за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, проте не вказував дати звільнення, отже мав право протягом двох тижнів відкликати подану заяву про звільнення. Відповідно до п.11 та 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Як встановлено в судовому засіданні 28.08.2014 року позивач по справі подав Міністерству промислової політики України заяву від 28.08.2014 року про відкликання заяви про звільнення з посади генерального директора ДП «НДГХП «Сірка» власноручно написаної ним 26.08.2014 року. Даний факт також підтверджується допитаною в судовому засіданні свідком [PERSON], [INFO], яка працює діловодом на підприємстві, яка пояснила, що 02.09.2014 року відправляла лист Міністерству промислової політики України від керівника підприємства, що підтверджується копією повідомлення про відправку поштового повідомлення. Крім цього, факт того що [PERSON] не вимагав та не наполягав на розірванні контракту підтверджується тим, що вже 28.08.2014 року до Миколаївського районного суду Львівської області було подано позовну заяву про незаконне звільнення [PERSON]. з посади генерального директора ДП "НДГХП "Сірка", копія якої була скерована відповідачу разом з ухвалою про відкриття провадження у даній справі. Що ж стосується заперечення Міністерства промислової політики України в частині того, що позивачем наказ №54-Д не оскаржується, у зв'язку з чим Міністерство економічного розвитку України вважає, що предмет спору у даній справі відсутній, так як трудові права позивача не порушені та захисту не потребують, що є підставою для відмови у задоволенні позову, то суд зазначає, що позовна заява про визнання незаконним наказу №50-Д від 26.08.2014 року про звільнення була подана 28.08.2014 року. Крім цього, позивачем 22.09.2014 року було подано заяву про уточнення позовних вимог, де позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства промислової політики України №54-Д від 27.08.2014 року та визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства промислової політики України №50-Д від 26.08.2014 року та просив поновити його на роботі генерального директора ДП «НДГХП «Сірка». На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що накази Міністерства промислової політики України №50-Д від 26.08.2014 року та №54-Д від 27.08.2014 року прийняті з порушенням норм чинного законодавства та підлягають скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved