Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним п. 5.4. Кредитного договору №L01.188.35590 від 17.04.2015р., укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] Вимоги позову обґрунтовані тим, що 17.04.2015р. між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» укладено Кредитний договір №L01.188.35590, за яким Банк надав Позичальнику кредит в сумі 45337,00грн., зі сплатою 7,9% річних від залишкової суми кредиту та зі щомісячною платою за кредитне обслуговування в розмірі 0,95% від початкової суми кредиту терміном погашення 17.04.2023р. Пунктом5.4. кредитного договору визначено, що всі вимоги банку, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом Третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Однак, на час укладання кредитного договору Закону України «Про третейські суди» з 12.03.2011р. містить заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, тому вказаний пункт кредитного договору повинен бути визнаний недійсним, оскільки порушує права позивача, як споживача послуг банку на захист свого права. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, представник позивача подав до суду заяву про розгляду справи без участі позивача та його представника, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник ПАТ «Ідея Банк» в судове засідання не з'явився, заяв чи клопотань до суду не подав, відповідач був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 17.04.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №L01.188.35590, згідно якого банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 45337,00грн. зі сплатою 7,9% річних від неповернутої суми кредиту, а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентами згідно з умовами цього договору. (а.с.6-7). Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника. Як роз'яснено в пунктах 1 та 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року за №5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). За частиною першою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Отже укладений між сторонами кредитний договір №L01.188.35590, за яким надаються кошти на поточні потреби, є договором споживчого кредиту. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. В п.5.4. Кредитного договору №L01.188.35590 від 17.04.2015р., укладеного між сторонами, викладено третейське застереження, відповідно до якого всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд Третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди». Частиною 1 ст. 12 цього Закону визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких третейськими судами заборонений. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже, на час укладання Кредитного договору №L01.188.35590 від 17.04.2015р. Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Наведене дає підстави для висновку про те, що третейське застереження в Кредитному договору №L01.188.35590 від 17.04.2015р. між позивачем (споживачем) і банком було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", що є підставою для визнання кредитного договору в цій частині недійсним. Така правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 20.05.2015р. у справі № 6-64цс15, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.217 ЦПК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що право чин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відтак, пункт 5.4. Кредитного договору №L01.188.35590 від 17.04.2015р. не відповідає вимогам законодавства, оскільки пунктом 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції чинній на час укладення цього договору) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Судові витрати по сплаті судового, відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави в розмірі 551,20грн. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 1054 ЦК України, ст.6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved