Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 02.11.2010 в розмірі 1 999 712 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що між сторонами укладено договір позики у вигляді розписки, внаслідок невиконання відповідачем вимог якого виникла зазначена заборгованість. Вказує на те, що відповідачем позика бралась на будування будинку по [ADDRESS] . Останній зазначав про те, що після продажу будинку віддасть кошти позивачу, проте будинок так і не добудував, не ввів в експлуатацію та не здійснив його продаж. В 2016 року внаслідок невиконання відповідачем боргових зобов`язань позивач звернулась до управління поліції з заявою про злочин, внаслідок чого було відкрито кримінальне провадження, в ході якого проведена почеркознавча експертиза, яка підтвердила те, що розписка від 02.11.2010 написана особисто відповідачем. 24.10.2016 дане кримінальне провадження закрито та роз`яснено позивачу право звернутись до суду в порядку цивільного провадження. Після вказаного позивачем було подано позовну заяву про стягнення боргу з відповідача, яка ухвалою суду від 07.08.2018 залишена без розгляду. Станом на день звернення з вказаним позовом відповідач так і не здійснив дій з продажу будинку та повернення коштів позивачу. 08.04.2019 ухвалою суду відкрито провадження по вказаній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 31.05.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній посилається на те, що на протязі 2005-2009 років неодноразово брав в позивача гроші в борг. Кошти брав в гривні для власного бізнесу та частково їх погашав. В 2010 році відповідач намагався реалізувати бізнес проект, а саме побудувати на земельній ділянці в с. Погреби, Броварського району Київської області житловий будинок. Про вказане він розповів позивачу та пообіцяв, що в разі виконання цього проекту та продажу будинку зможе повернути борг, який на той час становив майже 360 000 грн. Саном на 02.11.2010 позивач почала наполягати на написанні відповідачем розписки, та наполягала написати в ній про борг саме в розмірі 73 600 дол. США, що відповідачем і було зроблено. Насправді відповідач не брав в позивача гроші в дол. США. З позивачем вони домовились, що кошти будуть повернуті до 01.06.2012. На початку 2011 в відповідача знову виникли труднощі з бізнесом, у зв`язку чим побудувати будинок в с. Погреби та продати його не вийшло. Вказує на те, що ніколи не отримував в позивача гроші на будівництво будинку в с. Гатне, Київської області, в договорі позики про вказане не зазначено. До 01.06.2012 відповідач неодноразово повертав позивачу борг в сумах 1 000 дол. США, 500 дол. США, 2 500 дол. США, 250 000 грн., що підтверджується показами позивача, наданими в рамках кримінального провадження. З початку грудня 2012 року позивач почала вимагати кошти в відповідача шляхом залучення до перемовин осіб кримінальної спрямованості. Станом на грудень 2012 відповідачем повернуто позивачу борг на загальну суму 4 000 дол. США та 250 000 грн., тому борг останнього становить 98 000 грн. Крім вказаного, зазначав про те, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Розписка містить кінцеву дату повернення боргу, а саме до 01.06.2012, у зв`язку з чим строк позовної давності закінчився 01.06.2015. 18.06.2019 до суду зі сторони позивача надійшли заперечення на відзив, згідно з якими остання вказує на те, що відповідачем кошти брались в борг саме в дол. США на будівництво будинку по [ADDRESS] . Терміном виконання зобов`язань є продаж вказаного будинку. Оскільки будинок не проданий позивачем не пропущено строки звернення до суду з даним позовом. Зокрема, слідчим лише в 2016 році роз`яснено їй право звернення до суду в порядку цивільного судочинства. 28.08.2019 зі сторони відповідача до суду надійшли заперечення, згідно з якими останній зазначав про те, що в розписці від 02.11.2010 не зазначено, що грошові кошти беруться в борг на будівництво будинку в с. Гатне, Київської області; що повернення боргу повинно відбуватись після продажу будинку в с. Гатне, Київської області та, що кошти повертаються після продажу свого будинку. В розписці зазначено, що повернення позивачу боргу має відбутись після продажу будинку, орієнтовно до 01.06.2012, проте в ній не вказано який саме будинок має бути продано, де він знаходиться та кому належить. Розписка містить чітку вказівку на дату коли мали бути повернуті грошові кошти, а саме до 01.06.2011. Зазначений факт зафіксований не лише в розписці, але й в показах позивача, наданих в рамках кримінального провадження. 29.08.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Допитаний в якості свідка [PERSON] зазначив, що дійсно брав грошові кошти в борг в позивача, проте вказував на те, що грошові кошти отримував в гривні та частково погашав. Зазначав, що не пам`ятає в якій сумі та коли повертав позивачу грошові кошти та не пам`ятає скільки залишився винен останній. Пояснював, що грошові кошти в борг брав на будівництво будинку в с. Погреби, Київської області. В судовому засіданні представники позивача вимогу позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому, та в письмових запереченнях. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, посилаючись на викладене в відзиві та письмових запереченнях. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що між ними 02.11.2010 укладено договір позики у вигляді розписки. Згідно з розпискою відповідач отримав в позивача грошові кошти в розмірі 73 600 дол. США на будівництво приватного будинку, та зобов`язується їх повернути після його продажу, сподівається в найближчий час орієнтовно до 01.06.2011. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. ст. 1046,1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. . Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано до суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження отримання грошових коштів в борг від позивача в іншій валюті ніж зазначена в розписці. Зокрема, останнім не надано жодного належного та достатнього доказу на підтвердження повернення грошових коштів по вказаній розписці від 02.11.2010. З огляду на вказане, матеріали справи не містять доказів, та їх не здобуто в процесі розгляду справи, які б спростували обставини, викладені в розписці від 02.11.2010 щодо розміру коштів, отриманих відповідачем в борг від позивача, валюти боргу, а також які б підтвердили часткове погашення відповідачем боргу по вказаній розписці. При цьому, відповідач в судовому засіданні під час допиту в якості свідка не заперечував факт наявності борговий зобов`язань перед позивачем, проте вказував на те, що не пам`ятає ні розміру свого боргу, ні сум та дат повернення частини грошових коштів. Зокрема, суд критично оцінює посилання сторони відповідача на протоколи допиту в рамках кримінального провадження №12016100050000749 від 25.01.2016, як на належний доказ в підтвердження погашення ним боргу за договором позики, оскільки жодного документального підтвердження зазначеного до суду не надано. При цьому протоколи допиту не містять пояснень [PERSON] про те, що відповідачем повертались їй грошові кошти саме за розпискою від 02.11.2010. На підставі вказаного, судом встановлено, що позивачем зобов`язання за договором позики від 02.11.2010 виконались в повному обсязі, а саме відповідачу були надані в борг грошові кошти в розмірі 73 600 дол. США. В свою чергу, відповідачем зобов`язання за договором позики належним чином не виконуються, а саме станом на день звернення позивача до суду позика не повернута. Отже, відповідач, не сплативши у вказаний договорі строк позику, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Зокрема, вбачається, що відповідачем в відзиві заявлено про пропуск позивачем строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Однак за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було Заперечуючи проти заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, позивач посилається на те, що оскільки договором позики передбачено строк виконання зобов`язання після настання певної події, а саме продажу будинку по [ADDRESS] , який до цього часу продано не було, строк позовної давності не сплив, оскільки подія так і не настала. Сторона відповідача посилається на те, що договором позики не передбачено продаж саме будинку по [ADDRESS] , при цьому сторони обумовили продаж будинку в с. Погреби, Броварського району Київської області. Суд критично оцінює вказані посилання сторін, оскільки в процесі судового розгляду сторонами не надано достатніх, допустимих та належних доказів на підтвердження того, який саме приватний будинок мався на увазі при укладання договору позики. Разом з тим, суд критично відноситься до посилань сторони відповідача щодо чіткого визначення строків виконання зобов`язань за договором позики. З розписки від 02.10.2010 вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг після продажу приватного будинку «надеюсь в ближайшее время ориентировочно до 01.06.2011 г.». Встановлення орієнтовного строку вказує на невизначеність такої істотної умови як строк виконання зобов`язань за договором позики. За правилами ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Враховуючи викладене,суд вважає, що строк виконання зобов`язань за договором позики конкретно не визначений. Разом з тим, суд враховує положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, та також те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права після спливу орієнтовного строку виконання зобов`язань, визначеного в розписці від 02.11.2010. Зокрема, вбачається, що позивач 25.01.2016 звернулась до Оболонського УП ГУНП в м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення по факту неповернення відповідачем боргу за розпискою від 02.11.2010. Зазначене свідчить про те, що станом на січень 2016 позивач достеменно була обізнана про факт порушення свого права. При цьому, посилання позивача на те, що вона не зверталась до суду з цивільним позовом до 2016 року оскільки слідчим роз`яснено їй таке право лише в постанові про закриття кримінального провадження №12016100050000749 від 24.10.2016, суд оцінює критично, оскільки остання не була позбавлена можливості звернутись за отриманням правової допомоги раніше. При цьому, в протоколі допиту позивача як потерпілої від 28.01.2016, остання вказувала, що не зверталась до суду з цивільним позовом до [PERSON] , оскільки останній, особисто або через брата обіцяв повернути їй грошові кошти. Отже позивач на момент звернення з заявою до правоохоронних органів була обізнана про своє право звернення до суду з цивільним позовом. Крім вказаного, у відповідності до протоколу одночасного допиту осіб від 12.10.2016 позивач особисто вказала слідчому, що відповідач обіцяв повернути грошові кошти, коли продасть будинок, який він будував,але обіцяв повернути грошові кошти не пізніше 01.06.2012. Зазначене свідчить про те, що позивач мала змогу дізнатись про порушення свого цивільного права що в червні 2012 року, та достеменно знала про таке порушення в січні 2016 року. При цьому, вбачається, що позивач 28.11.2016 звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за розпискою від 02.10.2010 .( справа №754/14873/16-ц). 07.08.2018 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва вказаний позов залишено без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Вказана ухвала в апеляційному порядку стороною позивачем не оскаржувалась. У відповідності до ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. При цьому, повторно з даним позовом позивач звернулась лише 22.03.2019, про що свідчить конверт з відповідною відміткою пошти. Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності поважних причин зволікання з зверненням за захистом своїх прав. З огляду на вказане, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема з моменту минування орієнтовної дати виконання зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку, що нею пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові. Із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності позивач до суду не зверталась. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності.

Outcome: dismissed