Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 травня 2011 року між ним та відповідачем укладено договір про фінансовий лізинг № 00002691, відповідно до якого компанія надала від свого імені і через свого дилера продавця Товариство з обмеженою відповідальністю «Грант Авто» у м. Дніпрі транспортний засіб типу VW Caddi Kombi 1.6 TDI рік виробництва 2011 на умовах: загальна вартість еквівалент 26490 доларів США, при цьому авансовий платіж еквівалент 10596 доларів США, обсяг фінансування еквівалент 15894 доларів США кількість платежів 60 місяців, лізинговий платіж еквівалент 495,44 доларів США. Однак вважає вказаний договір недійсним, оскільки на виконання умов договору у частині отримання автомобіля ним ще до його передачі у користування було сплачено відповідачу 90042,00 грн., що за курсом на той час складало еквівалент 10596 доларів США та становило 40% його вартості. Проте відповідно до ст.. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» викладена у договорі та вказаному вище п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу формула визначення грошового еквіваленту ціни автомобіля в доларах США, а не тільки інформація з цього приводу, на його думку, є такою, що вводить в оману, оскільки у такий спосіб позбавила його можливості знати через комерційну таємницю про так званий «обмінний курс безготівкових операцій» комерційного банку ПАТ «Креді Агріколь банк». однак коли та при яких умовах визначення грошового еквіваленту ціни автомобіля мало відбутися відповідно до п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу у договорі та в додатках до нього взагалі не визначено, чим також введено його в оману. Крім того, у спірному договорі та у Загальних комерційних умовах внутрішнього фінансового лізингу неодноразово зазначені умови заборони повертати йому платежі, сплачені на викуп автомобіля. До того ж він вважає, що положення договору та додатків до нього в частині визначення розмірів відсотків та комісії, також вводять його в оману. як споживача. Зокрема, договором визначено, що процентна ставка є змінною, відповідно до п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу станом на день, що передує дню підписання цього договору. Застосування формули, визначеної в п. 6.4.2, є нечесними діями з боку відповідача, оскільки цим він ввів його в оману і тим самим порушив вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак ці положення договору та додатку до нього також є недійсними в силу ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідач приховав, не зазначивши в договорі, розмір трьохмісячної ставки LIBOR, за яким він обраховує навіть перший лізинговий платіж у виді процентів та того, чи є цей розмір трьохмісячної ставки LIBOR визначенням місячного, квартального, річного обрахунку процентної ставки у реальному відсотковому вимірі по відношенню до обсягу фінансування. Також, обравши вказану формулу визначення змінної процентної ставки відповідач, за аналогією, порушив вимоги ч.ч. 4,5 та 6 ст. 1056-1 ЦК України, адже у договорі не зазначив максимальний розмір збільшення процентної ставки, застосований порядок розрахунку змінюваної процентної ставки не дозволяє точно визначити її розмір на будь-який момент протягом строку дії договору, а договір не містить посилань на джерело інформації, яка б підтверджувала ту чи іншу ставку LIBOR на певний період. Вказавши в Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) та п.п. 6.1 п. 6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу про таку складову лізингових платежів, як комісії, відповідач і в цьому увів в оману, оскільки не визначив з чого вони складаються, у якому розмірі та за яких умов повинні сплачуватися, який розмір процентів, а який розмір комісії закладено у цьому Графіку. Також вважає, що не відповідає п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України, а відтак є недійсними та такими, що не можуть бути застосовані, й положення п. 12.9 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, відповідно до яких у разі розірвання контракту він зобов'язаний, крім повернення автомобіля, сплатити відповідачу у виді упущеної угоди додаткові кошти. Спірний договір укладено у м. Дніпро, а відтак він є договором, укладеним поза торговельними або офісними приміщеннями, тому відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має розірвати договір за умови повідомлення продавця протягом 14 днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. Автомобіль був переданий йому у м.Дніпро, тобто поза торговельними або офісними приміщеннями, проте згідно розділу 12 Загальних умов, цей договір може бути розірвано лише за згодою відповідача і то не раніше, ніж через 12 місяців з дати початку строку лізингу. Оскільки договір було розірвано відповідачем ще у січні 2015 року, то він мав повернути кошти, отримані від нього в якості лізингових платежів, однак до теперішнього часу цього не зробив. Оскільки спірний договір є недійсним, відповідач у злочинний спосіб заволодів автомобілем, повернувши його собі, проте не повернув сплачених ним коштів, то на підставі положень ст.. 216 ЦК України з відповідача судом мають бути стягнуті на його користь грошові кошти в сумі 834781,80 грн., оскільки ним сплачено 18.05.2011 р. авансовий платіж в повному обсязі в сумі 10596 доларів США, чергові лізингові платежі в повному обсязі в розмірі 495,44 доларів США в кількості 32 платежів, всього на суму 15854,08 доларів США, чергові платежі у неповному обсязі в кількості 23 платежі всього на суму 5135,83 долари США, що за офіційним курсом на дату звернення складає 834923,02 грн. Просить суд визнати недійсним договір про фінансовий лізинг за № 00002691 від 16 травня 2011 року, укладений між ним та відповідачем та стягнути з останнього на свою користь кошти в сумі 834923,02 грн. В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнив з урахуванням збільшення розміру офіційного курсу гривні до долара США. Так, всього ним сплачено на користь відповідача еквівалент 31585,91 доларів США, в тому числі авансовий платіж в повному обсязі - еквівалент 10596 доларів США оплачено ним одноразово 18.05.2011 р., чергові авансові платежі в повному обсязі в еквіваленті 494,44 доларів США в кількості 32 платежів всього еквівалент 15854,08 доларів США, чергові платежі у неповному обсязі в кількості 23 платежів всього еквівалент 5135,83 доларів США. Оскільки офіційний курс гривні до долара США станом на 26.01.2018 р. складає 28,745248 гривні за 1 долар США, просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 907944,82 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] на заявлених вимогах наполягали з підстав, викладених в первісному та уточненому позовах, просили задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Просили стягнути з відповідача кошти саме в доларовому еквіваленті посилаючись на графік погашення платежів як додаток до договору. Представник відповідача Таран М.В. позов не визнав з підстав, викладених в запереченнях (а.с. 61-67). Не заперечував проти того, що договір є нікчемним лише з тієї підстави, що не був нотаріально посвідчений. Вислухавши доводи позивача та його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що між сторонами укладено договір про фінансовий лізинг №00002691 від 16.05.2011 року. Вартість об'єкту лізингу 26490,00 доларів США, обсяг фінансування 15894,00 доларів США. Лізингоодержувач повинен сплатити авансовий платіж еквівалент 10596 доларів США та лізингові платежі - еквівалент 495,44 доларів США з кількістю лізингових платежів - 60 та строком лізингу (місяців) - 60, згідно додатка до Договору про фінансовий лізинг №00002691 від 16.05.2011 року, що є Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу та Графік покриття витрат лізингових платежів (План відшкодування) (а.с.8-21, 23-55) Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно частин 1 та 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Згідно з ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", ч.1 ст.806 ЦК за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною другою ст.6 Закону України Про фінансовий лізинг визначені істотні умови договору лізингу, якими є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежі; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до умов цього Закону. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вказане також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, № 363/3673/14-ц від 18 січня 2017 року. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України Про захист прав споживачів) Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України Про захист прав споживачів, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Судом встановлено, що відповідно до п. 6.1 Договору про фінансовий лізинг щомісячний лізинговий платіж, окрім частини вартості об'єкта лізингу, комісії, покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, інші витрати та платіжні зобов'язання, включає в себе проценти. Згідно п. 6.4.2 договору процентна ставка є змінною і визначається на основі змінної процентної ставки у розмірі трьохмісячної ставки LIBOR для доларів США/EURIBOR для Євро (відповідно до умов Контракту). Передбачено, що у випадку, якщо трьохмісячна ставка LIBOR для доларів США/EURIBOR для Євро зміниться у порівнянні з останнім коригуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки об'єкту лізингу більше, ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення до абсолютного розміру проценту) на дату виставлення рахунку, після відповідного календарного кварталу. Враховуючи обставини справи та вищезазначені вимоги закону, обрана формула визначення змінної процентної ставки відповідача не відповідає положенням ч.ч.4, 5 та 6 ст.1056-1 ЦК України, оскільки цей порядок не дозволяє точно визначити розмір процентної ставки на будь-який момент протягом строку дії кредитного договору, договір не містить посилань на джерело інформації, яка б підтверджувала ту чи іншу ставку LIBOR на певний період та у договорі не зазначено максимального розміру збільшення процентної ставки. Умови договору щодо обчислення лізингових платежів із застосуванням обмінного курсу іноземної валюти до гривні за безготівковими операціями ПАТ «КІБ Креді Агріколь», позбавляють [PERSON] можливості знати розмір чергового платежу в гривневому еквіваленті, який підлягав сплаті в порядку встановленому п.6.3, 6.4 Договору та відповідно до вимог ст. 533 ЦК України, яка визначає порядок використання валюти у виконанні грошового зобов'язання. Ці умови договору також не відповідають вимогам ч. 1 ст. 695 ЦК України, згідно змісту якої ціна товару, порядок, строки і розміри платежів є істотними умовами договору, яким передбачено продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу. Умова договору згідно розділу 12 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, згідно якої договір міг бути розірваний лише за згодою лізингодавця ТОВ Порше лізинг Україна, і не раніше, ніж через 12 місяців із дати початку строку лізингу (п.п. 12.5), є несправедливою і суперечить вимогам закону й підлягає визнанню недійсною, оскільки відповідно до Закону України Про захист прав споживачів несправедливими є умови договору про надання продавцю права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Отже, спірний договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надає лише одному учаснику правовідносин право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці і позбавляє іншого учасника можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Суд вважає, що істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків виникає внаслідок застосування п.12.9 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, яким визначено, що у разі розірвання контракту [PERSON] зобов'язаний повернути об'єкт лізингу, а також сплатити різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності ТОВ «Порше Лізинг Україна», ринковою вартістю об'єкту лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також іншими Платежами що залишилися несплаченими Лізингоодержувачем відповідно до Контракту. Оцінивши викладене в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність визнати цей договір фінансового лізингу недійсним у цілому. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд виходить з такого. Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пленум Верховного Суду України в п.10 своєї постанови №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Враховуючи, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу №00002691 від 16.05.2011 р., частково виконаний позивачем, з відповідача на його користь підлягають стягненню кошти, сплачені за недійсним правочином. Однак суд не погоджується з позицією позивача про стягнення з відповідача сплачених ним коштів в доларовому еквіваленті, оскільки це протирічить положенням ч. 1 ст. 216 ЦПК України: згідно письмових матеріалів справи, позивачем сплачено на користь відповідача грошові кошти саме в гривневому еквіваленті в розмірі 273528 гривень 46 коп. (а.с. 25-32, 34-55), що не заперечується учасниками процесу, крім того, неможливо посилатись на умови договору та додатку до нього, які є нікчемними (ст.220 ЦК України), тому суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача раніше сплачених останнім за вказаним договором коштів саме в гривневому еквіваленті. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст.2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, не заслуговують на увагу, на думку суду, доводи представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки про порушене право позивач дізнався лише в липні 2015 року, коли його було затримано на автомобілі VW Caddi Kombi та вказаний автомобіль вилучено на підставі виконавчого напису нотаріуса. При цьомупозивач до данрї події продовжував сплачувати лізингові платежі. В іншій частині заперечення представниками відповідача спростовуються вищезазначеними доводами. Оскільки позивач частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у розмірі 2735 грн. 28 коп. (1% розміру задоволених вимог).

Outcome: partial