Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивач ПрАТ «Закарпаттяобленерго» звернулося до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що в позивача на підставі Наказу Міністерства енергетики та електрифікації України «Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Закарпаттяобленерго"» №123 від 14.07.1995 р. перебуває у власності будівля ЗТП №133, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За твердженням позивача дана обставина підтверджується Переліком майна, переданого до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії «Закарпаттяобленерго» (правонаступник ПАТ «Закарпаттяобленерго»), виданого Фондом державного майна України 09.06.2016 р. (далі також - Перелік нерухомого майна), де за №8967 вказано об`єкт нерухомого майна: «будівля ТП-133», місцезнаходження: вул. Капушанська, інвентарний номер об`єкта: 175». Згідно п.2 ч.3 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Так, враховуючи, що ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», був прийнятий 01.07.2004 р., а Цивільний кодекс України, яким було визначено обов`язковість державної реєстрації речових прав на нерухоме майно набрав чинності 01.01.2004 р., на момент виникнення права власності у позивача на спірну ЗТП №133, діяло законодавство (зокрема, ЗУ «Про власність», ЗУ «Про господарські товариства», ЗУ «Про підприємства в Україні») яке не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на нерухоме майно, відповідно дані речові права є дійсними та такими, що визнаються державою без здійснення державної реєстрації. 08.10.2019 р. позивачем було отримано від КП «Архітектурно-планувальне бюро» Ужгородської міської ради інформацію про те, що належна позивачу будівля ЗТП-133 була зареєстрована у складі будівель за Товариством з обмеженою відповідальністю «У 2002». З метою одержання інформації, яка підтверджує дані обставини, позивачем було направлено лист №116-25/6388 від 10.10.2019 р. до ТОВ «У 2002» з проханням підтвердити чи спростувати інформацію надану КП «Архітектурно-планувальне бюро», щодо наявного у ТОВ «У 2002» права власності на зазначену закриту трансформаторну підстанцію, з наданням підтверджуючих на те документів, проте, даний лист був повернутий АТ «Укрпошта» на адресу позивача у зв`язку із закінченням термінів зберігання. Водночас, представником позивача - адвокатом Пеняк І.В. було одержано інформаційні довідки з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вищенаведених інформаційних довідок №204405088 від 17.03.2020 р., №213548516 від 23.06.2020 р., у складі об`єкту нерухомого майна: «будівлі», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , наявний об`єкт «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.». Окрім цього, представником позивача було направлено адвокатський запит до виконавчого комітету Ужгородської міської ради з проханням надати належним чином посвідчені копії: 1. Рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №100 від 18.04.2003 р.; 2. Документів, на підставі та з урахуванням яких було видано рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 18.04.2003 р. №100. Листами №1174/03-1 від 14.04.2020 р. та №1/1174/03-17 від 22.04.2020 р. у відповідь на вищевказаний адвокатський запит виконавчим комітетом Ужгородської міської ради було надано належним чином завірену копію рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №100 від 25.04.2003 р. «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» та копії документальних матеріалів до нього. За твердженням позивача з вказаних документів вбачається, що оскільки виконавчий комітет Ужгородської міської ради видав свідоцтво про право власності ТОВ «У 2002» на будівлі та споруди майнового комплексу, що знаходиться за адресою м.Ужгород, вул. Перемоги, 170 у зв`язку з внесенням даного майна відкритим акціонерним товариством «Ужгородський завод продтоварів» в статутний фонд ТОВ «У 2002», а будівлі трансформаторних підстанцій ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» не були внесені до статутного фонду ТОВ «У 2002», виконавчий комітет вищезазначеним рішенням не міг видати свідоцтво про право власності на майно не внесене ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» до статутного фонду ТОВ «У 2002», зокрема на будівлі трансформаторних підстанцій. Позивач зазначає, що в листі Регіонального відділення по Закарпатській області Фонду Державного майна України №09-10/1662 від 22.05.2002 р. та Переліку нерухомого майна, що передано у власність відкритому акціонерному товариству «Ужгородський завод продтоварів», який є додатком до листа РВ ФДМУ від 22.05.2002 р. №09-10/1662, відсутні будь-які відомості щодо наявності у власності ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» вказаних будівель трансформаторних підстанцій. Також, представник позивача звернувся з адвокатським запитом до КП «АПБ» Ужгородської міської ради з проханням надати, зокрема, матеріали технічної інвентаризації, щодо об`єктів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Листом №193/1 від 12.05.2020 р. КП «АПБ» Ужгородської міської ради у відповідь на адвокатський запит №04-2020/16 від 08.04.2020 р., надало представнику позивача копії документів, що стали підставою для реєстрації права власності на будівлю під літ.Є по вул.Капушанській (Перемоги), 170 у м.Ужгороді за ТОВ «У 2002», а також копії матеріалів технічної інвентаризації на вказану будівлю, які містяться у інвентаризаційній справі №4806. Таким чином позивач одержав можливість ознайомитись з матеріалами інвентаризаційної справи Ужгородського бюро технічної інвентаризації №4806 на будинок [ADDRESS] яка перебуває на зберіганні у КП «АПБ» Ужгородської міської ради (далі - інвентаризаційна справа №4806). З наданих позивачем доказів по справі вбачається, що матеріали інвентаризаційної справи №4806 містять ряд схем та ескізів земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Порівняльний аналіз конфігурації розміщення будівель на ситуаційному плані (схемі) земельної ділянки та експлікації до нього від 14.06.2012 р. (який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи №4806) та на схематичному плані земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] та на якій розміщена будівля ЗТП-133 (який міститься в технічному паспорті КП «АПБ» Ужгородської міської ради від 19.06.2019 р. на будівлю ЗТП №133) дає підстави дійти до висновку, що будівля ЗТП №133 та будівля трансформаторна під літ.Є є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна. Окрім цього, на наявній у матеріалах інвентаризаційної справи №4806 частині Генплану, що охоплює будівлі за адресою м.Ужгород, вул. Капушанська, буд.170, вищезазначена будівля трансформаторна літ. «Є» містить найменування «ТП №133», що додатково підтверджує обставину, що будівля ЗТП №133 та будівля трансформаторна літ. «Є» є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна. Позивач зазначає, що матеріали інвентаризаційної справи не містять жодних відомостей про підстави набуття ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» будівель трансформаторних підстанцій літ. «Є» та літ. «Е», а відповідно у ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» не було жодних правомірних підстав відчужувати будівлю «трансформаторна літ. «Є» (ЗТП-133) у власність ТОВ «У 2002». Разом з тим, в матеріалах інвентаризаційної справи міститься Договір купівлі-продажу нерухомого майна №804 від 26.04.2013 р., згідно з п.1.1. якого, ТОВ «У 2002» продає, а [PERSON] купує (приймає) у власність будівлі, а саме літ. А - адмінбудівля, площею 1142,7 кв.м., літ. В - прохідна, площею 2,5 кв.м., літ. Є - трансформаторна, площею 51,7 кв.м., що належить ТОВ «У 2002» на праві приватної власності, за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, будівля трансформаторна під літ. «Є», на думку позивача, була знову неправомірно відчужена особою, яка не мала на неї права власності, а відтак положення Договору №804 від 26.04.2013 р. є недійними в частині відчуження ТОВ «У «2002» відповідачу будівлі трансформаторна під літ. «Є». Позивач стверджує, що враховуючи, що будівля ЗТП-133 належить позивачу на підставі наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 14 липня 1995 року №123 «Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії «Закарпаттяобленерго», що підтверджується, зокрема, Переліком майна, переданого до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії «Закарпаттяобленерго», виданим Фондом державного майна України 09.06.2016 р., право власності на дану ЗТП-133 зареєстроване за позивачем рішенням про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) №52583572 від 10.06.2020 р., єдиним власником ЗТП №133 є позивач, а отже відповідно до ст.658 ЦК України право її продажу належить виключно позивачу, як її власнику. Належну Товариству будівлю ЗТП-133 позивач не продавав, не відчужував, договори купівлі-продажу з будь-якими особами з приводу даного нерухомого майна, з моменту набуття позивачем права власності на нього, ним не укладалися. Вищезазначене майно вибуло з власності позивача внаслідок протиправних дій інших осіб. Позивач вказує на те, що застосування до спірного договору купівлі-продажу №804 від 26.04.2013 р. правового механізму передбаченого ст.216 ЦК України є неможливим, оскільки наслідком визнання недійсним такого правочину є двостороння реституція, водночас, оскільки позивач не є стороною даного правочину, даний спосіб судового захисту не забезпечить відновлення порушеного права власності позивача. На підтвердження вказаної позиції, позивач наводить посилання на правові висновки наведені у п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (далі також ВССУ) "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 р.; постанові Верховного Суду України від 07.11.2012 р. у справі за №6-107цс12; постанові Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі №127/17971/15-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі №674/31/15-ц; постанові Верховного Суду від 30.08.2019 р. у справі №914/970/18, де зазначено, що до аналогічних правовідносин підлягає застосування механізм захисту права власності передбачений ст.ст.387, 388 ЦК України. Окрім цього, згідно відомостей з Реєстру суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері енергетики та комунальних послуг, діяльність яких регулюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі також - НКРЕКП), станом на 12.06.2020 р. розміщеного на веб-сайті НКРЕКП (http://www.nerc.gov.ua/?id=30920), а також відповідно до Постанови НКРЕКП «Про видачу ПРАТ «ЗАКАРПАТТЯОБЛЕНЕРГО» ліцензії з розподілу електричної енергії та анулювання ліцензій з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами і постачання електричної енергії за регульованим тарифом» №1534 від 27.11.2018 р., ПрАТ «Закарпаттяобленерго» (позивач) провадить господарську діяльність з розподілу електричної енергії на ринку електричної енергії. Разом з тим, згідно довідки Ужгородського МРЕМ ПрАТ «Закарпаттяобленерго» №752/535-18 від 22.06.2020 р., «…з закритої трансформаторної підстанції (ЗТП) №133, яка розташована за адресою: Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Капушанська, 168 «в» приєднано 65 споживачів електричної енергії, з яких - 18 юридичних споживачів та 47 побутових споживачів….». Позивач стверджує, що враховуючи ту обставину, що він є оператором системи розподілу, а будівля ЗТП №133 забезпечує електропостачання значної кількості об`єктів, що знаходяться в м.Ужгород, існує ризик, що у разі неможливості здійснення позивачем права власності на будівлю ЗТП №133, можуть виникнути труднощі в якісному забезпеченні надання послуг з розподілу електричної енергії позивачем, що в підсумку може призвести до соціальної напруги в суспільстві та численних скарг до позивача. Отже, на думку позивача, правовідносини, пов`язані з вибуттям спірного майна будівлі ЗТП №133 із приватної власності ПрАТ «Закарпаттяобленерго», становлять інтерес не тільки для позивача, як власника належної йому будівлі ЗТП №133, а й мають суспільний публічний інтерес, водночас незаконність набуття відповідачем права власності на будівлю «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.» у складі об`єкту нерухомого майна «будівлі», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] такому суспільному інтересу не відповідає. Таким чином, позивач зазначає, що враховуючи вищевикладені норми права та позиції ВСУ, ВССУ, практику ЄСПЛ, а також беручи до уваги обставину, що будівля ЗТП №133 (під найменуванням «трансформаторна під літ. Є площею 51,7 кв. м.» в складі будівель об`єкту нерухомого майна «будівлі», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) була набута відповідачем в особи, яка не мала права її відчужувати, вибула з володіння позивача всупереч його волі, позивач вважає за необхідне витребувати дане майно з чужого незаконного володіння відповідача. Відповідачем у строк, встановлений в ухвалі суду, не надано суду відзив на позов. Представник позивача в судове засідання надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. [PERSON] та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «У 2002» в судове засідання повторно не з`явилися, хоча про час і місце розгляду були повідомлені своєчасно та належним чином (повідомлення про вручення 8800027668998), в т.ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України, а тому суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що згідно з Наказом «Про створення Державної акціонерної енергопостачальної компанії «Закарпаттяобленерго» №123 від 14.07.1995 р. (далі - Наказ №123 від 14.07.1995 р.), Міністерство енергетики та електрифікації України передало у статутний фонд ДАЕК «Закарпаттяобленерго», зокрема такий об`єкт нерухомого майна: «Будівля ТП-133», місцезнаходження: вул. Капушанська. У Переліку майна, переданого до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії «Закарпаттяобленерго» (правонаступник ПАТ «Закарпаттяобленерго»), виданого Фондом державного майна України 09.06.2016 р. (далі - Перелік ФДМУ від 09.06.2016 р.) за №8967 вказано об`єкт нерухомого майна «Будівля ТП-133», місцезнаходження: вул. Капушанська, інвентарний номер об`єкта: 175». Відповідно до п.4 Порядку підтвердження державними органами приватизації факту передачі державного майна до статутного капіталу господарських товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації) затвердженого наказом Фонду державного майна України №17 від 12.01.2017 р., документом, що підтверджує факт передачі державного майна до статутного капіталу господарського товариства засновником, є складений та підписаний керівником державного органу приватизації (або його заступником) перелік нерухомого майна, переданого у процесі приватизації (корпоратизації) до статутного капіталу господарського товариства (далі - Перелік нерухомого майна), згідно з додатком 4 до цього Порядку. Згідно п.5.1. Положення про впорядкування передачі об`єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового або переданих до статутного фонду господарського товариства, затвердженого наказом ФДМ України №2097 від 25.11.2003 р. (чинного станом на момент видачі Переліку ФДМУ від 09.06.2016 р.), державний орган приватизації готує підтвердження права власності на окремі будівлі, споруди та нежитлові приміщення, які передані до статутного фонду господарського товариства або у власність покупцю на письмовий запит заявника. Таким чином, будівля ЗТП №133 перебуває у власності позивача на підставі наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 14 липня 1995 року №123 «Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії «Закарпаттяобленерго», що підтверджується, зокрема, Переліком майна, переданого до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії «Закарпаттяобленерго» виданого Фондом державного майна України 09.06.2016 р. Враховуючи, що на момент видачі наказу №123 від 14.07.1995 р. діяло законодавство, яке не передбачало обов`язкового проведення державної реєстрації для виникнення права власності на нерухоме майно, право власності позивача на будівлю ЗТП №133 виникло з моменту видачі наказу №123, тобто з 14.07.1995 р. З моменту набуття позивачем права власності на будівлю ЗТП №133 жодних дій спрямованих на відчуження даної будівлі позивачем вчинено не було. Водночас, відповідно до п.1.1. рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» було вирішено видати свідоцтва про право власності ТОВ «У 2002» в цілому на будівлі та споруди майнового комплексу, що знаходиться за адресою [ADDRESS] у зв`язку з внесенням даного майна ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» в статутний фонд ТОВ «У 2002». Разом з тим, як підтверджується наявними у даній справі доказами, зокрема, копією «договора №2 купли-продажи» від 01.08.2002 р., будівлі трансформаторних підстанцій, які знаходяться за вказаною адресою не були внесені ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» до статутного фонду ТОВ «У 2002», а були відчужені вказаним товариством за вищенаведеним договором купівлі-продажу. Невнесення до статутного фонду ТОВ «У 2002» зазначених будівель трансформаторних підстанцій, підтверджується, також наявними у справі копіями акту прийняття-передачі (здійснення вкладу засновника) СП "В. І Н." ЛТД до Статутного Фонду ТОВ «У 2002» від 15.07.2002 р., акту прийняття-передачі (здійснення вкладу засновника) ВАТ "Ужгородський Завод Продтоварів" в жодному з яких немає згадки про передачу у статутний фонд ТОВ «У 2002» будівель трансформаторних підстанцій. Також, як вбачається з наданої позивачем копії листа Регіонального відділення по Закарпатській області Фонду Державного майна України №09-10/1662 від 22.05.2002 р. та Переліку нерухомого майна, що передано у власність відкритому акціонерному товариству «Ужгородський завод продтоварів», який є додатком до листа РВ ФДМУ від 22.05.2002 р. №09-10/1662, у даних документах відсутні будь-які відомості щодо наявності у власності ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» вказаних будівель трансформаторних підстанцій. Вищенаведене свідчить про те, що ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» не мало права власності на будівлю «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.», а відповідно - не мало підстав для її відчуження ТОВ «У 2002». Судом встановлено, що тотожність будівель ЗТП №133 та будівлі «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.» підтверджується шляхом порівняльного аналізу наступних доказів: - копії ситуаційного плану (схема) земельної ділянки по [ADDRESS] та експлікації до нього від 14.06.2012 р.; - копії частини Генплану, що охоплює будівлі за адресою: [ADDRESS] ; - копії схематичного плану земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Капушанська та на якій розміщена будівля ЗТП-133 (який міститься в технічному паспорті КП «АПБ» Ужгородської міської ради від 19.06.2019 р. на будівлю ЗТП №133); - копії фото будівлі ЗТП №133; - довідки ПрАТ «Закарпаттяобленерго» щодо унікального номеру ЗТП-133 №154-25/4217 від 19.06.2020 р. Отже, з моменту неправомірного відчуження ВАТ «Ужгородський завод продтоварів» будівлі «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.» (ЗТП-133), вказана будівля є такою, що вибула з володіння позивача з обставин, що не залежали від його волі. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №804 від 26.04.2013 р., ТОВ «У 2002» продало відповідачу, зокрема, об`єкт нерухомого майна «літ.Є - трансформаторна, площею 51,7 кв.м.», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії інформаційної довідки №204405088 від 17.03.2020 р., №213548516 від 23.06.2020 р., в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наразі наявний запис про право власності №806774, згідно з яким об`єкт «трансформаторна під літ. Є площею 51,7 кв.м.», що перебуває у складі об`єкту нерухомого майна «будівлі» належить на праві власності відповідачу, підставою для державної реєстрації права власності вказано вищенаведений договір купівлі-продажу №804 від 26.04.2013 р. Відповідно до ст.312 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Приписи зазначеної статті збігаються із ч.1 ст.317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, зроблено висновок, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Таким чином, правовим наслідком, що підлягає застосуванню у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу №804 від 26.04.2013 р. (на підставі якого за відповідачем в ДРРПННМ зареєстроване право власності на будівлю «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.») є витребування майна із незаконного володіння відповідача, так як продавець за зазначеним правочином не мав права продажу даної будівлі, оскільки право власності на таку, як на момент продажу, так і наразі належить позивачу. Аналогічна позиція наведена у постановах Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі №127/17971/15-ц, від 30.08.2019 р. у справі №914/970/18. Окрім цього, наразі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості щодо рішення про державну реєстрацію права власності, індексний номер: 1990164 від 26.04.2013 р. (щодо права власності відповідача на будівлю «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.») та запис про право власності відповідача на будівлю «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.» (номер запису про право власності: 806774). У постановах Верховного Суду від 30.07.2020 р. у справі №752/13695/18, від 09.09.2020 р. у справі №355/1177/17, вказано: «…Аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом…». Тобто, майно є таким, що вибуло з володіння власника не лише, коли має місце фізичне вибуття майна з володіння власника та його використання іншими особами, а й коли майно залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Суд вважає, що наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності відповідача на будівлю «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.» (ЗТП №133) в той час, як вказаний об`єкт нерухомого майна належить на праві власності позивачу, свідчить про юридичне вибуття вказаного об`єкту з володіння позивача. Зазначена обставина додатково вказує на необхідність захисту права власності позивача, шляхом витребування будівлі «трансформаторна під літ.Є площею 51,7 кв.м.» з чужого незаконного володіння відповідача, а також скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за відповідачем на вказану будівлю, та припинення права власності відповідача на даний об`єкт. При цьому щодо заявленої стороною позивача вимоги про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності №806774 від 26.04.2013 р. суд зазначає наступне. До 16.01.2020 р. була чинною редакція ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої: «У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься саме запис про скасування державної реєстрації прав». Однак, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020, законодавець змінив зазначену норму, виклавши її наступним чином: «У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону». У згаданому контексті суд вважає за можливе застосувати правову позицію, викладену КГС ВС у постанові від 23.06.2020 у справі №922/2589/19. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У постанові Касаційного господарського суду від 28.10.2020 у справі №910/10963/19 зазначено, що виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Враховуючи, що позивач звернувся з розглядуваним позовом після набрання чинності внесених змін до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», приймаючи до уваги практику ВС, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту - скасування запису, є неналежним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення порушеного права позивача. Більш того, вимога позивача про скасування зазначеного запису із закриттям відповідного розділу в Реєстрі не узгоджується з положеннями ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», приймаючи до уваги практику ВС, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту - скасування запису, є неналежним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення порушеного права позивача. Натомість, пунктом 1 частини 1 статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Враховуючи, що відповідачу належала на праві власності будівля «трансформаторна під літ. Є площею 51,7 кв.м.» (ЗТП-133), оскільки така з моменту видачі наказу Міністерства енергетики та електрифікації України №123 від 14.07.1995 р. належить позивачу, право власності позивача на дану будівлю не припинялось, а відтак прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1990164 від 26.04.2013 р. в частині державної реєстрації права власності відповідача на будівлю «трансформаторна під літ. Є площею 51,7 кв.м.», а також запис про таке право власності відповідача - є неправомірними та підлягають скасуванню. Відповідно до абз.3 ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи, що рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на будівлю «трансформаторна під літ. Є площею 51,7 кв.м.» - підлягає скасуванню на підставі судового рішення, суд приходить до висновку про необхідність припинення такого права власності в порядку норм ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідач не спростував доводів позивача, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що поданий позов підлягає до задоволення частково. Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - 75%, у сумі 6306, 00 грн. сплаченого судового збору. Також, представником позивача було подано до суду заяви про розподіл судових витрат від 22.07.2020 р. та від 25.01.2021 р., в яких представник позивача просить суд стягнути з відповідача - [PERSON] на користь ПрАТ «Закарпаттяобленерго» понесені останнім витрати на правову допомогу у розмірі 7 000, 00 грн. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-4 с. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1. договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі; 2. за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3. як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4. адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження вищевказаних обставин, представник позивача надав суду копію рахунку №123 від 30.06.2020 р., копію платіжного доручення №5378 від 03.07.2020 р., звіт щодо виконання доручення клієнта згідно Додатку №129 від 18.06.2020 р. до договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 р. №38, оригінал витягу від 18.06.2020 р. з договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 р. за №38, копію додатку №129 від 18.06.2020 р. до договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 р. №38, копію додаткової угоди №9 від 28.12.2020 р. до договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 р. за №38, копію акту №119/21 про надання правової допомоги від 25.01.2021 р. Як слідує з п.4.1. Договору №38 від 30.01.2018 р., розмір гонорару за надання правової допомоги встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю Сторін. Вартість та умови надання правової допомоги об`єднанням по кожному конкретному дорученню клієнта визначається сторонами у додатках до цього договору. Згідно п. 3, 4 додатку №129 від 18.06.2020 р. до договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 р. за №38, вартість надання об`єднанням правової допомоги клієнту у даній цивільній справі у суді першої інстанції згідно договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 року №38 та цього Додатку №129 складає 7 000, 00 грн. без ПДВ незалежно від кількості та обсягу складених процесуальних документів та незалежно від результату розгляду даної цивільної справи. Оплата послуг об`єднання (гонорару) здійснюється клієнтом в гривнях на поточних рахунок об`єднання визначений в рахунку наданому об`єднанням. Оплата рахунку за надані послуги здійснюється клієнтом на протязі 5-х робочих днів, з дня отримання такого рахунку клієнтом. Згідно п.1 Додаткової угоди №9 від 28.12.2020 р. до договору про надання правової допомоги від 30.01.2018 р. за №38, сторони домовились в додатках до даного Договору, найменування «Професійне адвокатське об`єднання «Консенсус» змінити на «Професійне адвокатське об`єднання «Консенсус+» в усіх відмінках. 25.01.2021 р. ПрАТ «Закарпаттяобленерго» та ПАО «Консенсус+» було складено акт про надання правової допомоги №119/21 від 25.01.2021 р. із зазначенням детального опису наданих ПАО «Консенсус+» послуг, пов`язаних з розглядом справи №308/5964/20 у суді першої інстанції. Згідно рахунку №123 від 30.06.2020 р. та платіжного доручення №5378 від 03.07.2020 р. за надання правової допомоги у цивільній справі №308/5964/20 за договором №38 від 30.01.2018 р. позивачем по справі - ПрАТ «Закарпаттяобленерго» перераховано 7 000, 00 грн. на рахунок ПАО «Консенсус» (ПАО «Консенсус+»). Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольнив частково, тобто на 75% від заявлених, то з відповідача, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем на правничу допомогу, пропорційно до задоволених - 75% вимог, що в сумі становить - 5250, 00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved