Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] 27.08.2019 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, треті особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси», про звільнення майна з-під арешту, в якій просить суд скасувати арешт з Ѕ частки квартири [ADDRESS] , накладений на підставі постанови Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АА613652 від 11.09.2009 року, реєстраційний номер обтяження 9048406. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за час життя майно, у тому числі на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . 13 лютого 2019 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] було задоволено, вирішено визначити [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] , встановивши його тривалість три календарних місяці з моменту набрання цим рішенням законної сили. Звернувшись до нотаріальної контори, вона - [PERSON] була повідомлена, що оскільки на спадкове майно, а саме 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт, видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину не вбачається можливим, до моменту зняття вищезазначеного арешту. 22 травня 2019 року вона - [PERSON] звернулась до Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області із заявою про зняття арешту з вищевказаного майна, однак листом від 16.07.2019 року, Першим Київським відділом державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області було повідомлено, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень, у тому числі Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, встановлено, що в провадженні Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області перебували виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] грошових коштів па підставі: - судового наказу Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2008 №1886/2008 про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 2653,44 грн. на користь ЗАТ КБ «Приватбанк»; - виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси від 31.03.2005 №2-8706 про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 969,06 грн. па користь КП «ОТЕ». У вказаному листі, як стверджує позивачка, Перший Київський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області зазначив, що відомості щодо виконання вимог вищезазначених документів відсутні, матеріали знищено у встановленому законодавством порядку, а [PERSON] необхідно звернутись до суду. На підставі вищевказаного, враховуючи наявність арешту накладеного на майно, що входить до спадщини, у зв`язку із відмовою уповноважених органів здійснити дії щодо зняття арешту, що в свою чергу перешкоджає позивачці здійснити дії з оформлення своїх прав на спадкове майно, [PERSON] була вимушена звернутись до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 28.08.2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 13.09.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те, що відомості щодо виконання виконавчих документів, які перебували у відділі державної виконавчої служби на виконанні стосовно [PERSON] , відсутні. Також представником було зазначено, що відсутня інформація в рамках якого саме виконавчого провадження було винесено постанову, на підставі якої було зареєстроване спірне обтяження у виді арешту на нерухоме майно. 07.10.2019 року у підготовчому судовому засіданні, судом за клопотанням представника позивача було залучено до участі по справі в якості співвідповідачів: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси», замість їх процесуального статусу в якості третіх осіб. 03.02.2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні 04.03.2020 року позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Яковлєва Ольга Анатоліївна заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів та останній з такими вимогами необхідно звернутись до суду в порядку передбаченому розділом VII ЦПК України, а саме зі скаргою на дії державного виконавця, ані з цивільним позовом. Інші сторони по справі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням неявки належним чином повідомлених про дату, час і місце проведення судових засідань представників Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», без поважних причин, з урахуванням думки представників позивача та відповідача - АТ КБ «Приватбанк», судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 04.03.2020 року за відсутності останніх. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] . 10 січня 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 29 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище « [PERSON] ». 27 листопада 2006 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації №198755 від 27.11.2006 року [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Зазначене свідоцтво було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» номер запису: 149 в книзі: 629пр-155. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 19 червня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції. Після смерті - [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Оскільки, позивачка - [PERSON] пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька, остання 05 жовтня 2018 року звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про визначення їй додаткового строку для подання відповідної заяви (справа №520/14317/18). За наслідком розгляду вказаної справи, Київським районним судом міста Одеси 13.02.2019 року було постановлено рішення, яким позов [PERSON] - задоволено частково. Визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] , встановивши його тривалістю три календарних місяці з моменту набрання цим рішенням законної сили. У задоволенні решти позовних вимог про визнання права власності - відмовлено. Зазначене рішення суду набрало законної сили - 26.03.2019 року. Вказаним рішенням суду встановлені вищезазначені обставини, а також встановлено, що позивачка - [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкування за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] , крім якої до першої черги також належить син померлого - [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені рішенням Київського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2019 року по справі №520/14317/18, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві. В подальшому, як стверджує позивачка вона здійснила дії з прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини, однак позбавлена права отримати свідоцтво про прийняття спадщини, оскільки на спадкове майно - Ѕ частку нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , накладено арешт. За змістом ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, позивачка здійснила дії з прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] . Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з Інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №167441550 від 21.05.2019 року, вбачається, що право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , яка перебуває під обтяженням, зокрема під арештом, реєстраційний номер обтяження №9048406, накладений на підставі постанови Першого Київського ВДВС ОМУЮ, серії АА613652 від 11.09.2009 року. Як вбачається, [PERSON] 22.05.2019 року звернулась до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою про скасування вказаного арешту. На зазначену заяву, 16.07.2019 року Першим Київським відділом державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області надано відповідь за вих. №16686, відповідно до якої відділом державної виконавчої служби повідомлено, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень, у тому числі Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, встановлено, що в провадженні Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області перебували виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] грошових коштів па підставі: - судового наказу Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2008 №1886/2008 про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 2653,44 грн. на користь ЗАТ КБ «Приватбанк»; - виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси від 31.03.2005 №2-8706 про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 969,06 грн. на користь КП «ОТЕ». У листі, Перший Київський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області зазначив, що відомості щодо виконання вимог вищезазначених документів відсутні, матеріали знищено у встановленому законодавством порядку, а [PERSON] необхідно звернутись до суду. У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, зокрема, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (ст. 45 ч.1 п.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У зв`язку з наявним арештом на спадкове майно, [PERSON] позбавлена можливості оформити свої спадкові права на таке майно, яке залишилось після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , що стало приводом для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що [PERSON] здійснивши усі належні дії встановленні чинним законодавством з прийняття спадщини, у відповідності до ч.1 ст. 1269 ЦК України), та оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право вимоги на усунення перешкод у здійсненні права розпорядження спадковими майном, переходить до спадкоємців власника. Отже, [PERSON] , як спадкоємець за законом має право на звернення до суду за захистом своїх спадкових прав передбачених ст. 391 ЦК України. Щодо накладеного спірного арешту, суд зазначає наступне. Як вбачається з вищевказаного листа державної виконавчої служби, усі виконавчі провадження стосовно [PERSON] за 2009 рік, знищені відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року за №2274/5. Інші виконавчі провадження відсутні. Також відсутня інформація, в рамках якого виконавчого провадження було винесено постанову серії АА613652 від 11.09.2009 року, як і інформація щодо невиконаних зобов`язань [PERSON] за вказаними виконавчими документами перед стягувачами: АТ КБ «Приватбанк» та КП «ОТЕ». Зважаючи на те, що виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих документів: судового наказу Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2008 №1886/2008 про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 2653,44 грн. на користь ЗАТ КБ «Приватбанк»; виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси від 31.03.2005 №2-8706 про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 969,06 грн. на користь КП «ОТЕ», знищенні, з 2009 року і станом на березень 2020 року АТ КБ «Приватбанк» і КП «Теплопостачання міста Одеси», як стягувачі, повторно не звертались до ВДВС з приводу примусового виконання виконавчих документів, право власності позивачки на нерухоме майно, за відсутності відкритих виконавчих проваджень за вказаними виконавчими документами, порушується, а тому підлягає захисту судом шляхом задоволення позову. Одночасно судом враховується, що взагалі відсутня інформація щодо невиконаних зобов`язань [PERSON] за вказаними виконавчими документами. Під час розгляду справи, стягувачами, як відповідачами по справі не надано до суду жодних доказів на підтвердження невиконаних зобов`язань з боку [PERSON] за вказаними виконавчими документами. У той же час, у разі наявності таких фактів, стягувачі мають право на задоволення своїх вимог в строки, в порядку та у спосіб визначений Цивільним процесуальним кодексом України, з урахуванням положень ст.ст.1281-1282 ЦК України, а відтак скасування спірного арешту, жодним чином не порушує права та інтереси АТ КБ «Приватбанк» і КП «Теплопостачання міста Одеси». Одночасно, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» щодо невірно обраного позивачем способу захисту своїх прав, оскільки належним способом звернення до суду є подання скарги у відповідності до розділу VII ЦПК України, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У той же час, позивачка [PERSON] , не є стороною вказаних виконавчих проваджень, які в свою чергу є знищеними, а відтак позбавлена права на звернення до суду з такою скаргою. Крім того ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», якою регламентовано зняття арешту з майна встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, спосіб який обрала позивачка шляхом зняття обтяження у вигляді арешту нерухомого майна передбачений законом (припинення дії, яка порушує право), у даному випадку є єдиним належним способом захисту таких прав та інтересів, як звернення з відповідним позовом до суду, оскільки внаслідок існування арештів, порушуються її права, як власника. Зважаючи на те, що існування обтяження нерухомого майна, яке входить до складу спадщини після смерті боржника, за відсутності відкритих виконавчих проваджень, порушує право власності позивачки, як спадкоємця, порушене право підлягає захисту шляхом задоволення позову. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, підлягає задоволенню, а спірний арешт накладений на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , на підставі постанови Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АА613652 від 11.09.2009 року, реєстраційний номер обтяження 9048406, підлягає скасуванню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частках підлягає стягненню на користь позивачки витрати зі сплаченого останньою судового збору в сумі 768,40 грн., тобто з кожного по 256,13 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved