Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

10 січня 2020 року до Василівського районного суду Запорізької області звернулося Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 136847,76 гривень за кредитним договором № б/н від 13.04.2011 року, а також судові витрати у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] , відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 13 квітня 2011 року отримав у АТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В порушення умов укладеного кредитного Договору, станом на 31.10.2019 року відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 квітня 2011 року у загальному розмірі 230992,35 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі - 1983,55 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі - 224398,32 грн., заборгованості за комісією - 0,00 грн., заборгованості за пенею в сумі - 4610,48 грн. Також, як зазначає у позовній заяві позивач, законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, як вказує позивач у пред`явленому позові, заборгованість [PERSON] до стягнення становить - 136847,76 гривень, та яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі - 1983,55 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період часу з 13.04.2011 року по 29.03.2019 року становить - 134864,21 гривень. Також позивач зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим на підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519 змінено найменування позивача з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.7. Статуту АТ КБ «ПриватБанк». До теперішнього часу відповідач [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.04.2011 року у добровільному порядку не погасив, тому позивач АТ КБ «ПриватБанк» звертається до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.04.2011 року у розмірі 136847,76 гривень станом на 31.10.2019 року, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1983,55 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період часу з 13.04.2011 року по 29.03.2019 року в розмірі 134864,21 гривень, а також стягнути з відповідача судові витрати в сумі 2102,000 грн. Ухвалою Василівського районного суду від 20 січня 2020 року відкрито провадження у даній справі, визначено проведення розгляду справи за правилам спрощеного позовного провадження, з викликом (повідомленням) сторін. 10.02.2020 року до суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, в редакції від 06.02.2020 року (а.с.56-57). 20.03.2020 року до суду надійшла відповідь АК КБ «ПриватБанк» на клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, складена представником позивача Ванжа Н.В., в редакції від 06.03.2020 року (а.с.75-76). В судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлені судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду надано заяву представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гребенюк О.С., в якій просить розглянути справу у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечують (а.с.44). Також підтримують відповідь на клопотання щодо застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що строк дії картки, виданої [PERSON] вказано на лицевій стороні картки, яка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, тобто до 02.2019 року. Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] 30.12.2019 року, тобто до спливу строку позовної давності, а тому вважають обставини, на які посилається відповідач [PERSON] , не відповідають дійсності, а строк позовної давності дотримано при зверненні до суду (а.с.75-76). В судове засіданні відповідач [PERSON] не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки (а.с.74), проте відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності (а.с.56-57), в якому просить в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості відмовити. На обґрунтування поданого клопотання відповідач [PERSON] зазначає, що 13.04.2011 року він підписав заяву №б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 2000,00 гривень. Починаючи з 23.10.2013 року ним здійснювались платежі за кредитним договором. Також вказує, що з тексту позовної заяви незрозуміло яким чином виникла заборгованість. Однак, перший з вказаних розрахунків починається з 13.04.2011 року, та вважає, що саме з того часу у позивача і виникло право на звернення до суду. Згідно розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, 23.10.2013 року [PERSON] сплатив на погашення кредиту 400,00 гривень, а далі відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості, останнє списання 22.02.2017 року в розмірі 500,00 гривень та 1,92 гривень від 28.02.2018 року. Посилаючись на норми ст.ст.253,256,257,258,266 ЦК України, зазначає, що суд не повинен брати до уваги, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 13.04.2011 року №б/н, останні платежі на погашення кредиту ним нібито було внесено 22.02.2017 року та 28.02.2018 року та просить застосувати строки загальної та спеціальної позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення штрафних санкцій, як однієї з обставин для відмови в задоволені позову (а.с.56-57). Дослідивши матеріали справи №311/104/20, оглянувши надані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги, та заява про застосування строків позовної давності, викладена відповідачем [PERSON] , ретельно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 13.04.2011 року позичальник [PERSON] отримав в банківський установі - ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно наданих позивачем статутних документів, Акціонерне Товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов`язків Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк "ПриватБанк", у зв`язку з чим на підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519 змінено найменування з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", про що зазначено у п.1.7. Статуту АТ КБ "ПриватБанк" в новій редакції (а.с.40-41). Станом на 14.06.2018 року проведено державну реєстрацію вищевказаних змін, що вбачається з відомостей з ЄРДПОУ (а.с.39). Як зазначено в Анкеті-заяві АТ КБ «ПриватБанк» 13.04.2011 року надав відповідачу [PERSON] кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі, встановленому Договором (а.с.9). З наданої позивачем на запит суду Довідки вбачається, що за підписаним [PERSON] кредитним договором №б\\н було надані наступні картки: 1) 05.09.2013 року - № [NUMBER] (термін дії: серпень 2016 року); 2) 14.10.2013 року - № [NUMBER] (термін дії: серпень 2016 року); 3) 12.09.2014 року - № [NUMBER] (термін дії: вересень 2018 року), 4) 27.10.2014 - № [NUMBER] (термін дії: вересень 2018 року); 5) 14.02.2015 року - № [NUMBER] (термін дії: лютий 2019 року); 6) 26 лютого 2015 року - № [NUMBER] (термін дії: липень 2016 року); 7) 26.02.2015 року - № [NUMBER] (термін дії: лютий 2019 року), та вказана Довідка міститься в матеріалах справи (а.с.95 зворот). Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій не оспорює факт підписання ним 13.04.2011 року заяви та отримання ним кредиту в розмірі 2000,00 гривень, при цьому зазначає, що починаючи з 23.10.2013 року, ним здійснювались платежі за кредитним договором. Вважає, оскільки перший з вказаних розрахунків починається з 13.04.2011 року, а тому з цього часу у позивача АТ КБ «ПриватБанк» виникло право на звернення до суду. У поданій заяві просить застосувати строки загальної та спеціальної позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення штрафних санкцій (а.с.56-57). Суд не може погодитися з ґрунтовністю твердження відповідача [PERSON] щодо пропущення строку позовної давності, виходячи з наступного. В силу ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строком виконання зобов`язань з повернення грошових коштів, які надаються у виді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, є строк дії картки, що зазначений на ній. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Даний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року (справа № 16-14цс14) та від 18.06.2014 року (справа № 6-61цс14) і суд вважає за необхідне застосовувати його при розв`язання подібних правовідносин. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з наданої позивачем вищевказаної Довідки (а.с.95 зворот), строк дії перевипущеної останньої картки № [NUMBER] на ім`я [PERSON] простирався до 28 лютого 2019 року, що означає право фінансової установи звернутися з позовом про повернення всієї суми кредиту в строк, не пізніший 28 лютого 2022 року (28 лютого 2019 року + 3 роки). Подавши позов 10 січня 2020 року, банк дотримався давності звернення за судовим захистом, тому давність пред`явлення вимог про повернення кредиту у повному обсязі ним не пропущена. Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення позову в розмірі пред`явлених позовних вимог, виходячи з такого. Як зазначає позивач у пред`явленому позові, в порушення умов договору відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання своєчасно не виконував, передбачені умовами договору платежі для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов Договору, своєчасно не вносив, у зв`язку з чим за кредитним договором № б/н від 13.04.2011 року утворилася заборгованість. Згідно наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 13.04.2011 року, відповідач [PERSON] станом на 31.10.2019 року має заборгованість за вказаним кредитним договором в загальному розмірі - 230992,35 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі - 1983,55 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі - 224398,32 грн., заборгованості за пенею у сумі - 4610,48 грн. В межах заявлених позовних вимог на свій розсуд позивач просить стягнути з відповідача будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, як вказує позивач у пред`явленому позові, заборгованість [PERSON] , яку просить стягнути позивач у пред`явленому ним позові, становить 136847,76 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 1983,55 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом з 13.04.2011 року по 29.03.2019 року в розмірі 134864,21 гривень (а.с.6-8). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то вони повинні бути зрозумілими всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Тобто, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Саме такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17. Анкета-заява [PERSON] від 13.04.2011 року не містить відомостей стосовно визначеної процентної ставки, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 13.04.2011 року містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (штрафів) та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Умов та Правила банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), а саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Положення правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, до вказаних правовідносин застосуватись не можуть. Отже в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За змістом ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Згідно зі статтею 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. Таким чином, зазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 05 липня 2018 року, справа №563/171/17-ц. Судом також досліджений розрахунок заборгованості станом на 31.10.2019 року за договором б/н від 13.04.2011 року, який укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , та з якого вбачається, що за період з 05.09.2013 року по 31.08.2014 року відповідачу нараховувалася процентна ставка за ставкою 30% на рік, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року за ставкою 34,8% на рік, з 01.04.2015 року по 31.10.2019 року за ставкою 43,2% на рік (а.с.6-8). Крім того, оцінюючи наявність підстав для підвищення банком процентної ставки за кредитом, суд керується правовими позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374 цс17, сторонами якої були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник [PERSON] . Так, Верховним Судом України в цих правових позиціях було зазначено, що у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди та обумовили у письмовому вигляді ціну договору, в тому числі й розмір відсоткової ставки за користування кредитом. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, у вищезазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки зазначені Умови та правила становлять значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для їх розуміння. Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17-ц. У даному випадку, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09.04.1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із [PERSON] позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме повідомив відповідача, як споживача, про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які ПриватБанк вважав узгодженими. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Відповідно до ч.4 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, тлумачиться як основоположний принцип судочинства. Відповідно до ч.1,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вимог ст.ст.12,13,81 ЦПК України, Банком не надано суду належних та допустимих доказів належного повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, зокрема, вручення відповідного листа відповідачу під розпис. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Оскільки у заповненій і підписаній відповідачем [PERSON] Анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків, на нього не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Отже, так як Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не передбачено нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки (пені) та штрафів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині вимог. Щодо заборгованості по тілу кредиту в сумі 1983,55 грн., вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими, так як позивачем доведено належними і допустимими доказами порушення відповідачем грошових зобов`язань, внаслідок чого утворилася така заборгованість в розмірі тіла кредиту 1983,55 грн, тому вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 13.04.2011 року по 29.03.2019 року (майже вісім років) - в розмірі 134864,21 гривень, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами, тому відмовляє у їх задоволенні. Разом з тим, враховуючи, що отримані та використані відповідачем [PERSON] грошові кошти в сумі 1983,55 грн. у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» відповідачем до теперішнього часу не повернуті, а також з урахуванням вимог частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав та охороняємих законом інтересів через суд шляхом зобов`язання виконати боржником [PERSON] обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 1983,55 грн. Викладені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у Постанові від 03.07.2019 року, у цивільній справі № 342/180/17. За таких обставин, суд вважає необхідним позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1983,55 грн., а в іншій частині заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом в період з 13.04.2011 року по 29.03.2019 року - в розмірі 134864 (сто тридцять чотири тисячі вісімсот шістдесят чотири) гривні 21 копійку, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами, тому відмовляє у їх задоволенні за вищенаведеними підставами. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позивачем 26.12.2019 року сплачено судовий збір в сумі 2102,00 гривень, тому відповідно до положень ст.ст.133,141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню понесені позивачем та документально ним підтверджені (а.с.1) судові витрати по оплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: в сумі 30,48 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1983,55 грн. х 100 % : 136847,76 грн. = 1,45 % (відсоток розміру задоволених позовних вимог; 2102,00 грн. х 1,45 % : 100 % = 30,48 грн. (сума судових витрат, пропорційна відсотку задоволеного позову).

Outcome: partial