Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

08 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до Хотинської центральної районної лікарні щодо надання та оплати додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій, не в повному обсязі у 2015 році. В якій просить зобовязати Хотинську центральну районну лікарню задовольнити його заяву від 02.12.2015 року та стягнути з Хотинської центральної районної лікарні на його користь грошову компенсацію за два дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати у 2015 році, виходячи із середнього заробітку на день її проведення у 2016 році та із розрахунку 13 розряду ЄТС (ч. 4 п. 3 Постанови Пленуму ВСУ України № 13 від 24 грудня 1999 року), а також із донарахуванням індексу інфляції (грудень 2015 року - листопад 2016 року). Стягнути з Хотинської центральної районної лікарні на його користь понесені ним збитки - грошове вираження майнової шкоди, задля захисту майнового блага (канцелярське приладдя, ксерокопіювання, поштові витрати, витрачений час, втрачений інтерес…) у сумі 200,00 гривень. Зобовязати Хотинську центральну районну лікарню відшкодувати моральну шкоду через душевні страждання в результаті протиправної поведінки стосовно розгляду його звернень (заяв, скарг) з приниженням його честі та гідності, а також ділової репутації (ігнорування права вимоги бути присутнім при розгляді заяви або скарги, некоректні та необєктивні відповіді-відписки з погрозами) у сумі двох місячних окладів керівника Хотинської центральної районної лікарні, по одному окладу за лист-відписку, але не менше 5000,00 гривень. Затвердити окрему ухвалу суду стосовно встановлених правопорушень посадовими особами лікарні. Звільнити його від сплати судового збору як учасника бойових дій у відповідності до пунктів 1.13 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та п. 2 ст. 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та звільнити його від подання копій документів для відповідача у відповідності до ч. 2 ст. 120 ЦПК України. 13 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою про зміну (збільшення та уточнення позовних вимог), в якій просить пункт 1 позовних вимог викласти в такій редакції: зобовязати відповідача задовольнити його заяву від 02.12.2015 року щодо продовження терміну недовикористаної та неоплаченої додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій, на два дні (до 14 календарних днів) - 05.12.2015 та 06.12.2015 року; зобовязати Хотинську центральну районну лікарню відшкодувати на його користь майнову шкоду (реальні збитки) за неоплачені два дні відпустки у сумі 229,84 грн. (без компенсації розрахунку 11 розряду ЄТС 13 розрядом на період 09.06.2015р. - 01.12.2015р.); відшкодувати за рахунок відповідача майнову шкоду (упущену вигоду) з даної суми (229,84 грн.) за період із 01.01.2016 року на день її виплати, враховуючи інфляційне збільшення боргу на індекс інфляції та 3% річних (ст. 625 ЦК України), яка за період із 01.01.2016 року по 01.12.2016 рік (для господарського процесу) складає 26,11 грн., а 3% річних складає 06,00 гривень. 08 лютого 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою про зміну (збільшення з уточненням) позовних вимог позовної заяви, в якій просить пункт 1 вимог викласти в такій редакції: зобовязати Хотинську центральну районну лікарню задовольнити його заяву від 02.12.2015 року про продовження терміну недовикористаної та неоплаченої додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій на два дні (до 14 календарних днів) 05.12.2015 року та 06.12.2015 року. Зобовязати Хотинську центральну районну лікарню відшкодувати на його користь майнову шкоду (реальні збитки) за неоплачені два дні відпустки у сумі 229,84 гривень (без компенсації розрахунку 11 розряду ЄТС 13 розрядом на період 09.06.2015р. - 01.12.2015р.); відшкодувати за рахунок Хотинської центральної районної лікарні майнову шкоду (упущену вигоду) з даної суми (229,84 грн.) за період з 01.01.2016р. по день її виплати, враховуючи інфляційне збільшення боргу на індекс інфляції та 3% річних (ст. 625 ЦК України), яка за період з 01.01.2016 року по 08.02.2017 року (для господарського процесу) складає 28,41 грн.; 3 % річних складає 08,00 гривень. Також враховуючи недотримання роботодавцем мінімальних державних гарантій, установлених ст.12 Закону України «Про оплату праці», підтверджених рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року (справа № 1-13/2013), в частині обовязку надання і оплати щорічних відпусток, останній підлягає фінансовим санкціям у вигляді десяти мінімальних заробітних плат (32000,00 грн.), а за порушення інших вимог трудового законодавства, крім зазначеного вище - однієї мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.) Тому, враховуючи вищевикладене, просить суд затвердити окрему ухвалу стосовно недотримання посадовими особами Хотинської центральної районної лікарні мінімальних державних гарантій. Також просить пункт другий позовних вимог, вважати витратами на правову допомогу у відповідності до п.2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з 2015 року учасникам бойових дій, відповідно до Закону України № 426-VIII від 14.05.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій» вперше надано право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів. Про дану правову норму він довідався із газети «Урядовий курєр» № 112 від 24.06.2015 року, а не від адміністрації лікарні . Зазначає, що він перебуваючи, після кількох хірургічних оперативних втручань у щорічній відпустці (з 06 по 20.11.2015 року) за 2014 - 2015 роки, 06.11.2015 року, як учасник бойових дій звернувся з письмовою заявою до адміністрації Хотинської центральної районної лікарні про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 12 календарних днів, в період з 23.11.2015 по 04.12.2015 року (пятниця) та з боку адміністрації Хотинської центральної районної лікарні до поданої ним цієї заяви небуло ніяких зауважень, заперечень чи рекомендацій щодо неможливості поділу цієї відпустки на частини. На що він 02 грудня 2015 року, за три дні до закінчення даної додаткової відпустки звернувся знову із заявою до адміністрації лікарні про продовження (пролонгування) її ще на два дні: 05.12.2015 р. та 06.12.2015 року, однак жодної офіційної письмової відповіді на дану заяву про продовження двох днів вищевказаної відпустки він не отримав. Однак, уже з квитанцій про нарахування заробітної плати за грудень місяць 2015 року він довідався, що в них відсутня оплата двох днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій на підставі поданої ним заяви про продовження даної відпустки, яка в загальному повинна становити 14 календарних днів. Після чого він неодноразово оскаржував до різних інстанцій дані дії працівників Хотинської центральної районної лікарні з приводу своєї заяви про продовження даної відпустки терміном на два дні, однак ні до чого хорошого це не призвело, вищевказану відпустку не продовжили, та жодних письмових пояснень йому з цього приводу не надали. Тому, підтримуючи все вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладене в них, та просив суд їх задовольнити. Також уточнив в судовому засіданні рівень інфляції з 200 гривень до 400 гривень. Підтвердив в судовому засіданні, що його дружина відносила керівництву лікарні заяви про відпустки, оскільки він хворів, однак відповіді на дані заяви йому ніхто не надавав, та дружина йому нічого не приносила. Заперечував щодо залучення свідків по справі, просив не приймати до уваги пояснення свідків, уточнив що справу необхідно розглядати по суті щодо його позовних вимог відповідно до заяви від 02.12.2015 року. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на викладене в запереченні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що заяву [PERSON] від 06.11.2015 року про надання додаткової відпустки на 12 днів було надано в приймальню дружиною позивача [PERSON], лікар поставив резолюцію, після чого надали в кадри для виконання. Перед цим розяснювали дружині [PERSON], що заяву треба переписати на 14 днів, однако заяву не переписали. Додаткова відпустка була надана на 12 днів. Заява від 02.12.2015 року надійшла через місяць, її також принесла дружина [PERSON], однак на цій заяві лікар поставив резолюцію, якою відмовив в розгляді, і до виконання її не було надано. Офіційну відповідь вони [PERSON] не надавали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що заяву чоловіка про додаткову відпустку від 06.11.2015 року вона надала у приймальню, відносно заяв, які вона приносила від 06.11.2015 року та від 02.12.2015 року жодних офіційних листів на адресу чоловіка не надходило, коли принесла заяву чоловіка від 02.12.2015 року про надання двох днів додаткової відпустки секретаря в приймальні не було, поряд в кабінеті сидів юрист Скакун В.В. та Форман Н.Д. Скакун В.В. перечитав заяву і сказав що треба переписати заяву, на що вона йому відповіла, що "пояснюйте все моєму чоловікові", залишила заяву і пішла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що до приймальні заяву про надання додаткової відпустки [PERSON] приносила його дружина [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов висновку, що заявлені позивачем вимоги необґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). З урахуванням вищенаведеного, важливого значення набуває необхідність належного зясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд зясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Так, судом встановлено, що з 06.06.2015 року учасники бойових дій та інваліди війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» отримали можливість скористатися додатковою оплачуваною відпусткою тривалістю 14 календарних днів на рік. Право на таку відпустку передбачено ст. 77-2 КЗпП України та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки». 14.05.2015 року Закон України «Про відпустки» доповнено статтею 16-2 "Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни", згідно якої учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. При цьому вказану статтю віднесено до розділу ІІІ "Додаткові відпустки у звязку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях", назву якого доповнили складовою "Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни". Отже, статтею 77-2 КЗпП України, пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» визначено, що учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Як встановлено судом, позивач, звертаючись до суду, зазначає що він є учасником бойових дій і у зв'язку з цим має право на отримання додаткової відпустки терміном 14 календарних днів на рік із збереженням заробітної плати, право на яку передбачено ст. 77-2 КЗпП України та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки». Так, відповідно до посвідчення серії АБ 161335, виданого 08.01.1998 року позивач [PERSON] є учасником бойових дій (а.с.6). Як встановлено судом, та було підтверджено поясненнями позивача наданими в судовому засіданні, позивач перебуваючи у щорічній відпустці (з 06.11.2015 року по 20.11.2015 рік) за 2014 - 2015 роки, 06.11.2015 року, як учасник бойових дій звернувся з письмовою заявою до відповідача про надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 12 календарних днів в період з 23.11.2015 по 04.12.2015 року (пятниця). 02 грудня 2015 року, за три дні до закінчення додаткової відпустки позивач звернувся із заявою до відповідача про продовження (пролонгування) вищевказаної відпустки ще на два дні терміном: 05.12.2015р. та 06.12.2015 року, однак жодної офіційної письмової відповіді на дану заяву про продовження цих двох днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій останній не отримав, тому і просить зобовязати Хотинську центральну районну лікарню продовжити та оплатити додаткову відпустку із збереженням заробітної плати терміном на 2 дні, як учаснику бойових дій, не в повному обсязі у 2015 році. Однак, з доводами позивача, викладеними в позовній заяві та підтвердженими в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони не відповідають вимогам Кодексу Законів про Працю України та Цивільного законодавства України. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений Законами України. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Тобто особа, право якої порушено, може скористатися не будь яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається законом, який регламентує конкретні правовідносини. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; та інші. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За їх призначенням вони є визначеними законом, механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення. Тобто, особа не звертається з усіма вимогами до суду, а обирає той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Так, у ст. 232 КЗпП України чітко визначено, які трудові спори безпосередньо розглядаються в судах і як правило це спори про звільнення і спори про відмову у прийнятті на роботу. Крім того, відповідно до роз'яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) безпосередньо у районних (міських) судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень. Як встановлено судом, позовні вимоги позивача, щодо зобовязання Хотинської центральної районної лікарні про продовження та оплату додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій, не в повному обсязі у 2015 році з підстав, передбачених КЗпП України, є виключною компетенцією роботодавця. Крім того, суд вважає, що позивач невірно визначився з нормами матеріального права, які на його думку підлягають застосуванню, оскільки розгляд позовних вимог про зобовязання Хотинської центральної районної лікарні щодо продовження та оплати додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій, не в повному обсязі у 2015 році не передбачений КЗпП України. Отже, такого способу захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб як звернення до суду за вирішенням трудового спору із заявою про зобовязання Хотинської центральної районної лікарні продовжити та оплатити додаткову відпустку із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій, не в повному обсязі у 2015 році не передбачено законом та не відповідає передбаченим законодавством про Працю України способам захисту трудових прав та інтересів в судовому порядку. Таку ж правову позицію висловив і Верховний Суд України в Рішенні від 8 червня 2011 року № 6-50815св10, а також Вищий спеціалізований суд України в Рішенні від 17.07.2013 року № 13800св13, Рішенні від 11.04.2012 року № 6-38777св11., та Ухвалі від 15.07.2015 № 6-19510св15. Суд, під час розгляду і вирішення цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору, з чого випливає, що позивач звернувся до суду у спосіб, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин (невірно обраний спосіб захисту права), може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що розгляд зобовязання відповідача вчинити дії щодо продовження та оплати додаткової відпустки трудовим законодавством не передбачено, та не може розглядатися в такий порядок. Аналіз положень ЦК України, надає змогу дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, не відповідає також і положенням ст. 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, що не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, то порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 червня 2013 р. у справі № 6-32цс13). За таких обставин, спосіб захисту в даному випадку, обраний позивачем не є ефективним, та не відповідає змісту порушеного права, характеру порушення зобовязання, та наслідкам спричиненим порушенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Тому, враховуючи зазначене, суд вважає, що позивач визначивши підстави позовних вимог, невірно обрав спосіб захисту порушеного права, на підставі чого, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, що не перешкоджає зверненню до суду з таким позовом . Таким чином, у даному випадку має місце невідповідність обраного позивачем способу захисту цивільних прав та інтересів, які визначені чинним законодавством. Щодо інших вимог позивача, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування майнової шкоди (реальні збитки), відшкодування майнової шкоди (упущену вигоду) з інфляційним збільшенням боргу, та затвердження окремої ухвали суду є похідними від вимоги щодо продовження та оплати додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій, не в повному обсязі у 2015 році, а тому у їх задоволенні також слід відмовити. Щодо задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то вони також задоволенню не підлягають, оскільки згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних фізичних страждань, заподіяних фізичній особі незаконними діями і бездіяльністю інших осіб, однак позивачем не надано доказів які б слугували причиною відшкодування завданої йому моральної шкоди. Щодо пукту 2 вимог позивача, які він просить вважати витратами на правову допомогу, суд приходить висновку, що в задоволенні цієї частини позовних вимог позивачу також слід відмовити, оскільки підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано крім Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» також п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України (п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»). Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Крім того, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови позивачу у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Щодо вимог позивача про поновлення строків звернення до суду, суд зазначає, що позивачем вони не пропущені, оскільки зі змісту частини другої статті 233 КЗпП України, в разі порушення роботодавцем законодавства про працю працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з даним позовом. Крім того, як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац пятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012). Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того, позивачу слід розяснити, що він не позбавлений можливості звернутися до суду, щоб захистити своє право або інтерес в інший передбачений законодавством спосіб для вирішення спору. Також, згідно ст. 88 ЦПК України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати стягненню не підлягають. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: dismissed