Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

У липні 2012 р. публічне акціонерне товариство комерційний банк "Надра" (надалі - ПАТ КБ "Надра") звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 9541,70 грн. Позов обґрунтований наступним. На підставі кредитного договору від 9 жовтня 2007 р. № 201/П/10-2007-980 відкрите акціонерне товариство комерційний банк "Надра" (надалі ВАТ КБ "Надра") надало [PERSON] споживчий кредит в сумі 10900 грн. зі сплатою процентів в розмірі 2,1% в місяць на строк по 8 жовтня 2010 р. За умовами договору [PERSON] зобов'язалася повертати кредит та сплачувати проценти щомісячно, проте взяті на себе зобов'язання вона не виконала, у зв'язку з чим на підставі п.п. 4.1., 4.2. кредитного договору позивач має право нарахувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення та фіксований штраф в розмірі 30 грн. Відтак станом на 23 листопада 2011 р. відповідач має заборгованість по кредитному договору в загальній сумі 9541,70 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 6591,80 грн., заборгованості по процентах в сумі 1244,28 грн., пені в сумі 1345,62 грн. та штрафу в сумі 360 грн. [PERSON], не визнаючи первісний позов, пред'явила до ПАТ КБ "Надра" зустрічний позов про визнання кредитного договору від 9 жовтня 2007 р. № 201/П/10-2007-980 недійсним. Зустрічний позов обґрунтований наступним. З огляду на те, що кредит надавався 40-річній розлученій особі жіночої статі, яка виховує 16-річну дочку, не має вищої освіти, працює клерком у державній установі із середньомісячним доходом в 1500 грн., аліментів не одержує, інших джерел доходів не має, для банку було очевидно, що з урахуванням щомісячних витрат виконання зобов'язань по кредитному договору на життєзабезпечення позичальника та її дочки залишається всього 450 грн. Таким чином банк уклав договір, який інша сторона завідомо для банку виконати не могла, а отже банк і не мав наміру безконфліктного виконання договору, що прямо заборонено законом, і є достатньою підставою для визнання договору недійсним. Також при укладенні договору було порушено вимоги Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила), а саме: в порушення п.п. 3.1., 3.2., 3.3., 3.4. Правил кредитний договір не містить істотних обов'язкових умов, зокрема детального розпису сукупної вартості кредиту, графіку платежів, відомостей про відкриття рахунку; була порушена процедура укладення договору, оскільки всупереч вимог п.п. 2.1., 2.2. Правил позичальнику перед укладенням договору в письмовій формі не надано інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, платежі та базу їх розрахунку; умови договору носять дискримінаційний характер щодо позичальника, що виразилося у відсутності посилань у договорі на обсяг повноважень особи, яка підписала договір з боку банку, та на ліцензію НБУ, а також включенні до договору без відома позичальника платежу в сумі 99,90 грн. за обслуговування рахунку, що суперечить вимогам глави 3 Правил. Окрім того сума щомісячного мінімально необхідного платежу в договорі розрахована некоректно, так як не зазначено, що останній платіж має бути меншим на 274,12 грн.; договір не містить посилань на зобов'язання банку надавати позичальнику виписки з особового рахунку на паперовому носії після кожної трансакції, як це вимагають звичаї ділового обороту та закон; визначений п.п. 2.4., 2.5. договору порядок прийняття банком виконання позичальником зобов'язань є дискримінаційним, оскільки надає можливість банку самовільно стягувати пеню та штрафи і в будь-який момент виводити будь-яке сальдо по розрахункам; банком у договір свідомо закладено конфлікт інтересів, оскільки при наявності у позичальника численних обов'язків, сам банк має лише два обов'язки, один з яких про надання кредиту є не обов'язком, а інтересом банку; умова п. 4.3. договору про сплату штрафу в розмірі 25% є несправедливою і суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; в порушення умов п. 6.2. договору банк жодного разу не виступив з ініціативою щодо проведення переговорів для вирішення спірних питань; п. 7. договору свідчить про те, що ще на етапі розроблення тексту типового кредитного договору банк не мав на меті діяти добросовісно. За міркуванням позивача наведене свідчить про те, що зміст оспорюваного кредитного договору суперечить вимогам закону, що відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України дає підстави для визнання його недійсним з усіма наслідками такого визнання, що передбачені чинним законодавством. В судовому засіданні представник позивача Калюк О.В. первісний позов підтримала пославшись на викладені у позовній заяві обставини. Вимоги зустрічного позову вважала безпідставними пославшись на хибність позиції відповідача щодо необхідності підписання позичальником перед укладенням договору будь-яких інших документів. Представник відповідача [PERSON] первісний позов не визнав, вимоги зустрічного позову підтримав пославшись на викладені у зустрічному позові обставини. Вказав, що в порушення вимог Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банк не надав відповідачу інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту; надаючи кредит [PERSON], фахівці позивача не могли не знати про її неплатоспроможність, а отже банк взагалі не повинен був надавати їй кредит; текст оспорюваного договору не містить детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки та вартості усіх супутніх послуг; до договору включені несправедливі по відношенню до позичальника умови. Окрім того долучений до позовної заяви витяг із статуту позивача не містить посилання на ліцензію, а також жодної інформації щодо порядку створення органів зазначеної юридичної особи і легітимності їх формування, до позову не долучена довіреність, на підставі якої [PERSON] підписував договір від імені банку. З огляду на вказане вважає, що оспорюваний договір укладено без відповідної ліцензії та не повноважною особою. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається зі статуту позивача та свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 794080, ПАТ КБ "Надра" створене і зареєстроване у встановленому законом порядку і є правонаступником усіх прав та обов'язків ВАТ КБ "Надра" (а.с. 15. 16-17). ПАТ КБ "Надра" є банківською установою і має чинну ліцензію Національного банку України, що є загальновідомою обставиною, яка відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України доказування не потребує. 9 жовтня 2007 р. між ВАТ КБ "Надра" (згідно договору - Банк) та [PERSON] (згідно договору - Позичальник) укладено кредитний договір № 201/П/10-2007-980 (а.с. 5-7). Відповідно до умов вказаного договору Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит в сумі 10900 грн. на строк до 9 жовтня 2010 р., а Позичальник зобов'язався повернути кредит в порядку, на умовах та у строки, визначені договором, сплативши за користування кредитом відсоткову ставку в розмірі 2,1% на місяць та комісію за обслуговування рахунку. [PERSON] вважає вказаний договір недійсним посилаючись на те, що його зміст суперечить ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанові Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а також моральним засадам суспільства, що відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України може бути підставою для визнання його недійсним. Проте обставин, які б давали підстави вважати, що зміст укладеного між сторонами кредитного договору суперечить закону, іншим актам цивільного законодавства або моральним засадам суспільства, судом не встановлено. Так відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк повернення і розмір процентів. Підписання [PERSON] кредитного договору, який містить усі зазначені істотні умови, є доказом ознайомлення її з його предметом та усіма умовами. Суд вважає необґрунтованими і доводи зустрічного позову про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови на шкоду споживача і суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що договірні права та обов'язки сторін є достатньо збалансованими і справедливими по відношенню до позичальника. В договорі передбачено обов'язок банку надати позичальнику кредит у встановленій сумі та консультаційні послуги з питань виконання договору, що кореспондує з обов'язком позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у встановлені договором строки і узгоджується з вимогами ст. 1054 ЦК України, відповідає економічній сутності кредитного договору і жодним чином не свідчить про його несправедливість. Договором також передбачено рівні для сторін умови, які є підставою для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання зобов'язань. Положення договору про право банку вимагати сплату пені та штрафних санкцій в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором узгоджується з вимогами ст.ст. 546, 547, 549 ЦК України. Є хибними і такими, що не базуються на договорі, ствердження представника відповідача про те, що умови договору надають можливість банку самовільно стягувати пеню та штрафи, оскільки договір чітко передбачає умови, за яких Банк має право вимагати від позичальника сплати пені та штрафів. П. 2.4. договору щодо черговості погашення вимог за договором відповідає припису ст. 534 ЦК України. Не встановлено і інших обставин, які б давали підстави вважати умови кредитного договору несправедливими. Постанова Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», на порушення якої посилається [PERSON], є не законом, а підзаконним актом, який не містить інших, ніж передбачені законом, обов'язкових умов кредитного договору. Окрім того у ст. 6 ЦК України закріплений принцип диспозитивності і особливості його реалізації стосовно зобов'язань, що виникають з договору. Зокрема відповідно до ч.ч. 2,3 зазначеної норми цивільного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За приписом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору... Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Жодних законодавчих обмежень щодо розміру пені та штрафів у договорах споживчого кредитування на час укладення договору не існувало. Не існує таких обмежень і на даний час. Відповідно до п. 2.3.1. договору сторони погодили щомісячну суму мінімально необхідного платежу - 444,62 грн. і 99,90 грн. за обслуговування рахунку. Таким чином з урахуванням трьохрічного строку, на який надавався кредит, договір містить усі необхідні дані для самостійного визначення позичальником сукупної вартості кредиту (444,62 +99,90) х 36 місяців). Постанова Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» не містить положень, які дають підстави визнавати кредитні договори недійсними в разі недотримання її вимог. Враховуючи наведене, відсутність у погодженому сторонами договорі детального розпису сукупної вартості кредиту та включення до договору умови про сплату комісії за обслуговування рахунку, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору чи його окремих положень. Доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не була ознайомлена з умовами кредитування, спростовується її анкетою-заявою складеною 2 жовтня 2007 р., тобто за тиждень до укладення кредитного договору, у якій зафіксовано факт ознайомлення останньої з умовами кредитування за програмою «Персональний кредитний пакет» (а.с. 98-99). Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до строку надання кредиту, проте вказаним правом [PERSON] не скористалася. Наведене свідчить про те, що при укладенні договору [PERSON] діяла свідомо і повністю розуміла природу кредитного договору, свої зобов'язання за ним та обсяг своєї відповідальності. Враховуючи, що кредитний договір оспорюється позичальником [PERSON], саме на неї відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України покладається обов'язок доказування його недійсності. Проте доказів на підтвердження невідповідності кредитного договору законодавству України, моральним засадам суспільства та підписання кредитного договору з боку банку особою, яка не мала права вчиняти вказаний правочин, [PERSON] не надала, а отже вимоги зустрічного позову суд вважає безпідставними і такими, що не базуються на нормах цивільного законодавства. Враховуючи, що на підставі кредитного договору між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON] виникли кредитні відносини, остання відповідно до ст. 1049 ЦК України, яка згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України застосовується до відносин за кредитним договором, зобов'язана повернути кредитодавцеві кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з приписами ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. ВАТ КБ "Надра" свої зобов'язання за договором виконав, надавши [PERSON] кредит в сумі 10900 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 818 від 9 жовтня 2007 р. (а.с. 14). Судом встановлено, що позичальник [PERSON] несвоєчасно та не в повному обсязі повертала кредит та проценти за користування ним і не повернула кредит у встановлений договором строк, що обумовило виникнення заборгованості. Враховуючи порушення [PERSON] зобов'язань за кредитним договором та порушення строку сплати мінімально необхідного платежу, Банк відповідно до п. 2.3.2. договору вправі вимагати сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, та фіксованого штрафу в розмірі 30 грн. Згідно з наданим позивачем розрахунком [PERSON] з листопада 2007 р. по січень 2008 р. зобов'язання за кредитним договором взагалі не виконувала, а за період з лютого 2008 р. по березень 2011 р. від неї на погашення тіла кредиту, процентів та пені усього надійшло 13933,32 грн. (а.с. 9). Проте вказаний розрахунок спростовується наданими [PERSON] платіжними квитанціями, з яких вбачається, що нею на виконання умов кредитного договору усього сплачено 14905 грн. Так з листопада 2007 р. по січень 2008 р. відповідач на погашення кредиту щомісяця сплачувала по 550 грн., у лютому 2008 р. вона сплатила 300 грн., у квітні та травні 2008 р. - по 550 грн., у липні 2008 р. - 1405 грн., у вересні та грудні 2008 р. - по 600 грн., у січні 2009 р. - 850 грн., у травні 2008 р. - 600 грн., у червні та липні 2008 р. - по 550 грн., у серпні 2008 р. - 600 грн., у вересні 2009 р. - 500 грн., у червні та серпні 2010 р. - по 500 грн., у вересні 2010 р. - 600 грн., у жовтні 2010 р. - 1500 грн., з листопада 2010 р. по січень 2011 р. - по 500 грн., у березні 2011 р. - 1000 грн. (а.с. 30-41). Не дивлячись на те, що суд неодноразово відкладав розгляд справи та пропонував позивачу надати об'єктивний розрахунок заборгованості відповідача, врахувавши при цьому усі платежі, здійснені [PERSON] на виконання умов кредитного договору, позивач не надав обґрунтованого розрахунку, на підставі якого суд міг би встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором. Окрім того до наданого позивачем розрахунку включені проценти за користування кредитом, нараховані після 8 жовтня 2010 р., тобто після закінчення строку дії кредитного договору, що суперечить змісту ст. 631 ЦК України. Отже, виходячи з положень ст. 60 ЦПК України, суд вважає, що позивач не довів вимоги щодо розміру заборгованості відповідача за кредитним договором. Самостійно розрахувати розмір заборгованості відповідача суд не має можливості, оскільки це потребує спеціальних знань у галузі банківської справи, а клопотання про призначення бухгалтерської експертизи сторони не заявили. За таких обставин суд відкидає наданий позивачем розрахунок заборгованості як необ'єктивний доказ та покладає в обґрунтування рішення розрахунок, наданий відповідачем, згідно даних якого заборгованість [PERSON] по тілу кредиту та процентам становить 1819,47 грн. (а.с. 29). Також суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення штрафу за прострочення сплати мінімально необхідного платежу в загальному розмірі 360 грн. з розрахунку 30 грн. за місяць, що передбачено п. 2.3.2. кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так як первісний позов задоволено на 23%, до стягнення з [PERSON] підлягає 49 грн. судових витрат (214,60:100) х 23) На підставі викладеного,

Outcome: partial