Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.04.2021 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовна заява обґрунтована тим, що з 25.11.1981 позивач [PERSON] майже 40 років зареєстрована та постійно проживає в квартирі [ADDRESS] . Вселення позивача до квартири відбувалося на підставі ордера, який не зберігся. Вказувала, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] не має власника, не є службовим жилим приміщенням. Вважає, що має право на отримання квартири у власність. Позивач зазначала, що добросовісно заволоділа квартирою, на законних підставах вселилася та користується нею, утримує її в належному стані та проводить ремонт, оплачує комунальні послуги, тому є підстави для визнання за нею права власності на квартиру за набувальною даністю. В поданій до суду позовній заяві, посилаючись на норми ст. 344 ЦК України, просила визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.04.2021 відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Третьою особою ДКЖЕП «Будівельник» 12.05.2021 до суду подано заяву з проханням залучити Державне комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Будівельник» до участі в справі в якості відповідача. Одночасно третьою особою подано відзив на позов, в якому просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Третя особа Управління майном комунальної власності міста 14.05.2021 подала до суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідачем Полтавською міською радою 19.05.2021 подано відзив на позовну заяву, в задоволенні позову просить відмовити. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 28.05.2021 клопотання третьої особи ДКЖЕП «Будівельник» про залучення в якості відповідача залишено без задоволення. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 28.07.2021 за клопотанням представника позивача залучено до участі в справі в якості співвідповідача ДК ЖЕП «Будівельник». Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17.09.2021 закрито підготовче провадження в справі за позовом [PERSON] до Полтавської міської ради, Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачем ДК ЖЕП «Будівельник» 02.10.2021 подано до суду клопотання про передачу даної справи на розгляд до господарського суду Полтавської області. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12.10.2021 клопотання представника ДК ЖЕП "Будівельник" задоволено частково, закрито провадження в цивільній справі № 552/2005/21 за позовом [PERSON] в частині позовних вимог до Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник», в задоволенні решти вимог клопотання відмолено, роз`яснено [PERSON] , що розгляд позовних вимог до ДК ЖЕП «Будівельник» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства Господарським судом Полтавської області, який розглядає справу № 8/471-23/1 про банкрутство Державного комунального Житлово-експлуатаційного підприємства "Будівельник". В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву в частині позовних вимог до Полтавської міської ради, посилався на обставини, викладені в поданій до суду позовній заяві. Інші особи в судове засідання своїх представників не направили. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] фактично проживає та у встановленому законом порядку зареєструвала своє постійне місце проживання в квартирі [ADDRESS] (а.с. 9, 10, 34). Управителем багатоквартирного будинку за місцезнаходженням [ADDRESS] визначено КП «ЖЕО № 2» (а.с. 20). Щодо тверджень позивача в поданій до суду позовній заяві про те, що спірна квартира не має власника суд виходить з того, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що житловий будинок по [ADDRESS] чи квартири № 60 в зазначеному будинку належить до комунальної власності міста. Натомість, як встановлено судом, в провадженні господарського суду Полтавської області знаходиться справа № 8/471-23/1 про банкрутство Державного комунального Житлово-експлуатаційного підприємства "Будівельник". На балансі ДК ЖЕП "Будівельник" обліковується майно (в т.ч. житлові будинки, гуртожитки, до переліку яких належить і будинок по [ADDRESS] ), яке належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, і міст Полтавської області (обласної комунальної власності). Суб`єктом права комунальної власності від імені територіальних громад області виступає Полтавська обласна рада. Документальні докази передачі вищевказаних об`єктів житлового фонду, в т.ч. будинку по [ADDRESS] , до комунальної власності Полтавської територіальної громади в порядку, визначеному Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" (акти приймання-передачі, рішення комісії, тощо) відсутні. Полтавська міська рада станом на час вирішення справи судом не є власником спірного житла, права чи охоронювані законом інтереси позивача не порушувала, та не є належним відповідачем у справі. Відповідно до ст. 344 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Як встановлено дослідженими в справі доказами, позивачу [PERSON] з достовірністю було відомо, що вона не є власником спірної квартири [ADDRESS] . Натомість, звертаючись до суду з позовом, позивач наголошує на тому, на її ім`я було видано ордер на право заняття житла в спірній квартирі. Тобто, позивач користуючись належним іншій особі майном, знала, що користується чужим майном на відповідній правовій підставі. Таким чином, позивач користується майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки користується майном на підставі виданого на її ім`я ордеру на право заняття житла. В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач же знала, що поселення до квартири на підставі виданого ордеру та є користувачем житлового приміщення. Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 344 ЦК України. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, у позивача право власності на спірне нерухоме майно не виникло. З цих підставі суд приходить до висновку, що позовні вимоги є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою [PERSON] в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають їй відшкодуванню.

Outcome: dismissed