Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

29 грудня 2015 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 07 травня 2015 року знайшов оголошення про продаж акційного автомобіля та в цей же день за наполяганням відповідача здійснив перерахування коштів в розмірі 68 000,00 грн. Працівник відповідача не надала достатньо часу для ознайомлення з текстом договору. 07.05.2015 року було підписано договір фінансового лізингу №Д00495. Після ретельного ознайомлення із текстом договору було виявлено введення в оману щодо ціни (замість погодженої ціни автомобіля 360 000,00 грн. було зазначено 680 000,00 грн.), щодо правової природи договору (лізинг замість купівлі-продажу), щодо першого адміністративного платежу в 10% від предмета лізингу, який не передбачений Законом України «Про фінансовий лізинг» і за умовами договору був сплачений за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та не підлягає поверненню. Для позивача вказана сума коштів в 68 000,00 грн. була частиною вартості автомобіля, оскільки в іншому випадку не погодився би сплатити таку суму коштів як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума явно не відповідає обсягу робіт. Такі дії відповідача ввели його в оману, щодо істотних умов договору та згідно ст. 230 ЦК України вважає договір недійсним. Також зазначає, що підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а відповідач не може включати витрати на них в ціну договору та зобовязувати споживача їх сплатити. Наголошував на відсутності дозвільних документів (ліцензії) у відповідача як фінансової установи; на несправедливість умов договору та його недійсність згідно положень статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: відсутність в договорі будь-яких положень щодо відповідальності Лізингодавця та продавця за невиконання умов договору; встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця; надання продавцю (виконавцю) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця. Також позивачу всупереч п.3 ч.1 ст.19 Закону після внесення оплати не був представлений товар для огляду. Чинним законодавством та ст.18 Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачено лізингового платежу повязаного з укладенням самого договору фінансового лізингу. Договором передбачено комісію по супроводженню договору, що є по суті іншими витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Договір не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили. Також в додаткових письмових поясненнях вказував, що укладений договір фінансового лізингу в порушення положень статей 799, 806, 808 та 220 ЦК України не був нотаріально посвідчений. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №Д00495 від 07.05.2015 року та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 68 000,00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач позовні вимоги не визнав, надіслав письмові заперечення в яких пояснив, що договір фінансового лізингу укладений із дотриманням діючого законодавства. Адміністративний платіж відповідає нормам частини 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та справляється за дії Лізингодавця, що безпосередньо повязані із виконанням договору фінансового лізингу. Не ознайомлення з умовами договору перед його підписанням є результатом власного недбальства позивача та не є підставою для визнання його недійсним. При підписанні договору позивачу не заборонялося уважно прочитати увесь текст договору та у повній мірі оцінити його умови. Позивач власноруч підписав два екземпляри договору фінансового лізингу та не зміг в позові обґрунтувати наявність обману при укладанні договору. Відповідач має необхідні дозвільні документи на здійснення послуг фінансового лізингу, що підтверджується довідкою Нацкомфінпослуг ФЛ№541 від 23.09.2014 року відповідно до якої підприємство взято на облік як установа з правом надавати зазначені послуги. Ліцензійні умови на подібний вид діяльності державним органом влади не розроблені, тому відповідальність за провадження даної діяльності без ліцензії не застосовується. Відповідач здійснює непрямий лізинг, що означає відсутність на момент укладення договору у Лізингоодержувача предмету лізингу. Відповідач зобовязується його придбати у власність у відповідності до обумовленої договором специфікації. Покладення всіх обовязків та відповідальності на продавця відповідає встановленим вимогам законодавства. З підстав встановлених договором позивач має право розірвати договір фінансового лізингу та вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. При цьому лізингодавець утримує адміністративний платіж та 40% від суми сплаченого авансового платежу. При підписанні договору позивач чомусь не скористався наданим йому правом на обговорення спірних на його думку положень договору, не запропонував свої варіанти, натомість бездумно погодився з ними, що засвідчує проставлення ним власноручно підпису на кожній сторінці запропонованої редакції договору. На підставі зазначеного просив відмовити у позові повністю. Розгляд справи просив проводити без участі представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 07 жовтня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» був укладений договір фінансового лізингу № Д00495 за умовами п. 1.1 якого предметом фінансового лізингу по договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток № 2 Договору), а саме: Citroen DS4. Умовами договору (пункт 8.2.) та додатком №1 до договору також передбачено, що вартість предмета лізингу встановлена у розмірі 28 936,17 доларів США, що складає відповідно до курсу НБУ на момент підписання договору 680 000,00 гри.; авансовий платіж 50%, сума виплат авансового платежу 14 468,09 доларів США, щомісячний авансовий платіж 1 205,67 доларів США; адміністративний платіж (10%) 2 893,62 доларів США; комісія за передачу (3%) 868,09 доларів США. Згідно пункту 1.4. договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. 07.05.2015 року позивач перерахував на поточний рахунок відповідача грошові кошти у сумі 68000,00 грн. як платіж за договором фінансового лізингу № Д00495, що підтверджується банківською квитанцією (а.с.19). Після чого 07 травня 2015 року відповідачем був виданий гарантійний лист із письмовим зобовязанням поставити позивачу транспортний засіб марки Citroen DS4 вартістю 340 000,00 грн. 2013 року випуску протягом 7 робочих днів. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, крім умов зазначеного вище договору і додатків до нього, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до норм ст.ст.11, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.ст.6, 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються також загальні положення про купівлю-продаж. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нормою ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положеннями ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, до якої належить і пірамідальні схеми, є недійсними. Положеннями ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що укладений договір фінансового лізингу не містить всіх необхідних істотних умов, а саме - предмета договору (лізингу). Так, відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу) ; розмір лізингових платежів ; інші умови , щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Зазначений в п.1.1 договору фінансового лізингу як предмет договору № 00495 від 07.10.2015 року не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки не визначений індивідуальними ознаками: що собою являє і чи є це транспортним засобом, його виробник, модель, ідентифікаційний номер (VIN код), комплектацію, рік випуску, колір тощо. Крім того, суд вивчивши умови договору, встановив, що згідно п.1.5 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. Стосовно правового статусу внесеного позивачем адміністративного платежу та неможливості його повернення відповідачем суд відзначає наступне. Згідно ч.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Як вбачається з квитанції № NONOL36672 від 07.05.2015 року позивач перевів на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» 68000 гривень. З п.1.8 та 4.1 оспорюваного Договору фінансового лізингу вбачається, що предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачем протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. З Договору фінансового лізингу та Додатку №1 вбачається, що сплачені позивачем 68000 гривень є першочерговим одноразовим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2 ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Відповідно до пп.2 п.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платежу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Несправедливими також є умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Згідно п. 5.4 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. Але на підставі п. 7.3 Договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача але на користь лізингодавця. Пунктом 10.15 Договору встановлено, що у разі неузгодження зміни розмірів лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та на вимогу Лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому поряду, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають. Таким чином, за наведеним пунктом відповідач має право на свій розсуд в будь-який момент без наявності на то обґрунтованих причин ініціювати підвищення розміру лізингових платежів та право розірвати договір із поверненням предмету лізингу та без жодної компенсації проведених платежів позивачем. При цьому позивачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Такі умови договору є несправедливими та призводять до істотного дисбалансу прав та обовязків на користь відповідача. Розділом 12 Договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.4-12.13 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Отже, положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем, а також 40% авансового платежу. Разом з тим, у договорі № Д 00495 від 07 жовтня 2015 року не погоджено конкретного продавця автомобіля, остаточно не визначена його вартість, оплата по договору була проведена споживачем набагато раніше (07.05.2015р.) до його підписання та ознайомлення з текстом договору, тобто без погодження всіх його істотних умов. Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов. Отже, враховуючи те, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем від 15.05.2015 року обмежені права позивача, як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживача», Законом України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст.215, ч. 1 ст.203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання договору недійсним в цілому. Крім того, надаючи оцінку доводам позивача щодо недотримання нотаріального посвідчення оскаржуваного договору лізингу суд відзначає наступне. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. В виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 07 жовтня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна», в порушення наведених вище положень закону нотаріально посвідчено не було. Недотримання імперативних вимог щодо нотаріального посвідчення спірного договору є підставою для визнання його недійсним за позовом однієї із сторін такого договору. До подібного правового висновку дійшов Верховний суд України в постанові від 16.12.2015 року по справі №6-2766цс15, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає необхідним стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь [PERSON] у рахунок повернення коштів сплачених за договором фінансового лізингу № Д00495 від 07.10.2015 року 68 000,00 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.88, 89 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, приходить до висновку, що судовий збір від якого позивач був звільнений, підлягає стягненню в повному обсязі з відповідача на користь держави в розмірі 1% від ціни позову, що становить 680,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved