Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.05.2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладений кредитний договір № VOH0RX66330253 про надання строкового кредиту на суму 3028 грн. 30 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,77% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом за строком дії договору до 03.05.2007 року. Однак, відповідач [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором. Строк прострочення за тілом кредиту за період з 09.12.2009 року по 09.12.2014 року становить 1825 днів, розмір простроченої заборгованості становить 1668 грн. 21 коп., розмір відсотків ставки в день дорівнює 0,39%, а тому сума заборгованості по відсотках складає згідно розрахунку 11 873 грн. 45 коп.. Просить суд, стягнути з відповідача в користь ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитну заборгованість в розмірі - 11 873 грн. 45 коп., а також понесені судові витрати по справі. Представник позивача Кузін Є.В. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просив суд, позов задовольнити. Відповідач та його представник просили суд в позові відмовити. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 03.05.2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладений кредитний договір № VOH0RX66330253 про надання строкового кредиту на суму 3028 грн. 30 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,77% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом за строком дії договору до 03.05.2007 року. Зі змісту положень укладеного між сторонами договору вбачається, що він є договором споживчого кредитування. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що міститься в постанові від 20 листопада 2013 р. по справі № 6-126цс13 встановлено, що п. 7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч.11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Матеріали справи свідчать, що за умовами договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредитних коштів частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором, а також встановлена відповідальність за несвоєчасне погашення мінімального платежу. Згідно з положеннями ст. 256, 257, 259 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З долученого позивачем до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] на виконання умов договору було здійснено останній платіж 01.01.2009 року (а.с. 6). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з ч.4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що [PERSON] не виконує умови договору з 01.01.2009 року, а строк дії договору сплинув 03.05.2007 року (а.с. 7), в той час як позовні вимоги до нього заявлено лише 15.01.2015 року, тобто з пропуском передбаченого умовами договору п'ятирічного строку. Таким чином, позивач, звернувшись у суд з позовом до [PERSON] лише 15.01.2015 року пропустив строк позовної давності, проте клопотання про поновлення пропущеного строку та доказів поважності цього пропуску не подав. Слід зазначити, що ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки позивачем у заявленому позові ставиться питання про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках за користування кредитними коштами в сумі 11 873 грн. 45 коп. без стягнення основної суми заборгованості, то суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed