Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

19.02.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Савранська селищна рада Одеської області, в якому просив визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок, що позначений у технічному паспорті, виготовленому станом на 18.08.2020, літерою "А" та господарських будівель: сарай з погребом під літерою "Б", сарай "В", літній душ під літерою "Г", сарай під літерою "Д", вбиральні під літерою "Е", сарай "Ж" "З" та споруд, позначених номерами № І, № 1, які розташовані за адресою : [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що зазначений будинок згідно з рішенням Дубинівської сільської ради Савранського району Одеської області від 31.05.2010 № 28 визнаний за [PERSON] , який помер [INFO] , але належним чином не оформлений та не зареєстрований. У травні 2010 року позивач з дружиною заселився в будинок та 12.05.2010 ним були передані кошти за вказаний будинок [PERSON] та [PERSON] , які були близькими родичами покійного [PERSON] і мали стати його спадкоємцями, однак своїх прав на спадщину вони не реалізували. У зв`язку із добросовісним, безперервним володінням житловим будинком більше 10 років позивач вважає, що у нього виникло право власності на зазначений вище житловий будинок за набувальною давністю у порядку статті 344 ЦК України. Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно (а.с. 53, 54), про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи не надали, свою позицію не виклали. Представник третьої особи, Савранської селищної ради Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно, надав до суду заяву, в якій не заперечував проти визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, розгляд справи просив провести за відсутності представника селищної ради. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з рішенням виконавчого комітету Дубинівської сільської ради Савранського району Одеської області від 31.05.2010 № 28 "Про визнання права власності на ціле господарство" за [PERSON] визнано право власності на ціле господарство за [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до актового запису про смерть № 02 [PERSON] помер [INFO] (а.с. 45). У травні 2010 року [PERSON] з дружиною заселився в будинок та 12.05.2010 ним були передані кошти за вказаний будинок [PERSON] та [PERSON] , які були близькими родичами покійного [PERSON] і мали стати його спадкоємцями, однак своїх прав на спадщину вони не реалізували. Згідно розписки від 12.05.2010 (а.с. 55) [PERSON] та [PERSON] отримали кошти від [PERSON] за проданий ними будинок в [ADDRESS] в сумі 4 000,00 грн. В судовому засіданні позивач пояснив, що вказаний договір купівлі-продажу будинку сторону уклали в усній формі та без нотаріального посвідчення. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] у вищезазначеному будинку з травня 2010 року підтверджується довідкою виконавчого комітету Савранської селищної ради Одеської області (а.с. 12), актом виконавчого комітету Савранської селищної ради Одеської області "Про фактичне місце проживання осіб без реєстрації" в с. Слюсареве Савранського району Одеської області від 01.02.2021 (а.с. 13), актом "Про фактичне місце проживання осіб без реєстрації" в с. Слюсареве Савранського району Одеської області від 22.07.2020 (а.с. 16), довідкою виконавчого комітету Дубинівської сільської ради Савранського району Одеської області № 546 від 22.07.2020 (а.с. 18). Відповідно до довідки виконавчого комітету Дубинівської сільської ради Савранського району Одеської області № 545 від 22.07.2020 (а.с. 15) земельна ділянка, яка була у користуванні у померлого [PERSON] [INFO] розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , не приватизована, документи, що підтверджують право власності не видавались. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з положеннями частин 1 та 4\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як\~підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Отже, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених\~статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття спірного житлового будинку у власність за набувальною давністю. Суд зазначає, що спірний житловий будинок неможливо визнати безтитульним, оскільки підставою для переходу права власності на нерухоме майно є договір купівлі-продажу, який був укладений з порушенням вимог статті 657 ЦК України та з продавцями, які своїх прав на спадщину вони не реалізували. Також суд зазначає, що [PERSON] та [PERSON] не можуть бути визнані належними відповідачами у справі, яка переглядається, оскільки відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. [PERSON] та [PERSON] не реалізували своє право на спадщину, а отже не набули статусу власника житлового будинку. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, виходячи з того, що наявність між сторонами договірних відносин щодо речі виключає можливість захисту права власника в порядку набувальної давності, а чинне цивільне законодавство передбачає такий спосіб захисту права, як звернення до суду з позовом про визнання угоди дійсною, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності в порядку набувальної давності, а тому відмовляє в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed