Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача,\~ визнання договору недійсним, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. В своїй позовній заяві та в судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги та пояснили наступне. [PERSON], в кінці вересня 2015року, в мережі Інтернет побачив повідомлення про продаж легкових автомобілів, серед яких був автомобіль марки «Шкода» вартістю 214 800 грн. та звязався із представником продавця за телефоном, вказаним в оголошенні і домовився про зустріч особисто з метою придбати вказаний автомобіль за договором купівлі-продажу та обговорити деталі покупки. 02 жовтня 2015 року, приїхавши до м. Біла Церква, позивач побачив, що за вказаною адресою знаходився офіс компанії «Ваш Авто». Безпосередньо в телефонній розмові, а потім і в приміщенні офісу товариства, [PERSON] пояснила позивачу і запевнила, що вартість машини, яка його цікавить, становить лише - 214 800 грн. і щоб її придбати, потрібно лише оформити договір купівлі-продажу. Крім того, вона запевнила, що після підписання відповідного договору та перерахування авансового платежу в межах половини вартості автомобіля (тобто 107 200 грн.) - через 3-9 днів він отримає автомобіль і сплатить решту його вартості, що його влаштовувало. В той же день, в приміщенні офісу, [PERSON] надала йому договір і вказала, де необхідно поставити підписи, щоб юридично закріпити умови, які вони з нею усно обговорили. Консультант не надала [PERSON] можливості ознайомлюватись з договором, пояснюючи це тим, що вона розповіла про всі істотні умови даного договору усно. Автомобіль йому також не демонстрували. Неодноразово під час спілкування обговорювалася вартість автомобіля і як стверджувала [PERSON]Г, вона становила саме 214 800 грн. Тому позивач надав свою згоду, підписав наданий йому договір і в той же день, тобто 02 жовтня 2015 року, перерахував на рахунок товариства авансовий платіж в сумі - 107 200 грн. Під час укладання угоди позивач повністю покладався на розяснення працівника компанії, яка не розяснила усіх положень договору, чим сприяла неправильному сприйняттю ним умов договору. За умовами договору, автомобіль «Шкода Рапід», який [PERSON] мав намір придбати, коштує не 214 800 грн., а 18 585,15 дол. США, що є еквівалентом 425 600 грн., що вдвічі більше суми, на яку представник товариства неодноразово усно вказувала перед підписанням договору. Крім того, відповідно до Додатку № 1 до вказаного договору, авансовий платіж складає 9 292,58 дол. США, який позивач повинен сплачувати протягом 12 місяців щомісячними авансовими платежами в розмірі 774,38 дол. США, замість 107 200 грн., сплачених одноразово. Також, за умовами договору, позивач не стає власником конкретного автомобіля, а отримує у лізинг автомобіль, який у майбутньому повинно купити для нього ТОВ «Євролізинг Україна» у невідомого продавця, який не являється стороною договору, за ціну, яка може бути змінена на власний розсуд продавцем на момент передачі предмета лізингу. Крім зазначеного, автомобіль буде власністю ТОВ «Євролізинг Україна» і буде переданий позивачу в користування протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок ТОВ: адміністративного платежу, що становить 1 858,52 дол. США, авансового платежу - 9 292, 58 дол. США, комісії за передачу предмета лізингу - 557,55 дол. США. Крім того, він зобовязаний нести всі валютні ризики та ін. [PERSON] зателефонував до представника та запитав, чому в додатку така розбіжність у сумі, тим більше, що таких коштів у нього немає. Інакше за таку вартість та на таких умовах, - він взагалі не вів би ніяких розмов про покупку машини. На запитання [PERSON] відповіла, що якщо в нього немає таких коштів, то може запропонувати іншу марку автомобіля, оскільки авансовий платіж вже надійшов на рахунок товариства і запропонувала йому замість попереднього - автомобіль марки ЗАЗ «Віда Стандарт» вартістю - 220 500 грн. [PERSON] пояснив, що автомобіль «ЗАЗ» та ще за такі кошти взагалі не потрібен і наголосив, що має намір розірвати договір і хоче, щоб йому повернули сплачений аванс. Але представник товариства повідомила, що в угоді, підписаній ним 02 жовтня 2015 року, обумовлений порядок розірвання угоди і вказано про відповідальність сторін та штрафи з цих питань. Зокрема вказала, що йому до повернення за умовами підписаного договору підлягає лише 60 відсотків від сплаченої суми, а 40 лишаються товариству, при цьому адміністративний платіж (1 858, 52 дол. США, еквівалент 42 560,10 грн.), поверненню не підлягає взагалі. При цьому позивач та його представник ствердили, що під час укладення з позивачем договору фінансового лізингу з боку відповідача було порушено права споживача, визначені ЗУ «Про захист прав споживачів», а також Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і вимоги Цивільного кодексу України щодо нотаріального посвідчення договору. Таким чином позивач та його законний представник пояснили, що представник відповідача не розяснив суть здійсненого позивачем платежу, а також суть договору, який він укладав. Він вважав, що платить авансовий внесок за автомобіль, хоча в подальшому встановив, що здійснив адміністративний платіж, про існування якого на час сплати не знав. Позивач стверджував, ніби помилково вважав, що купує автомобіль за ціною 214 800 грн., однак, переглянувши вдома копію договору, встановив, що його ціна становить 18 585,15 дол. США, що є еквівалентом 425 600 грн., що вдвічі більше суми, на яку представник товариства неодноразово усно вказувала перед підписанням договору, і автомобіль ним придбаний в лізинг. Помилка щодо умов підписаного ним договору відбулась, оскільки представник ТОВ «Євролізинг Україна» обмежив його в часі прийняття рішення, стверджуючи, що договір належить укласти негайно, або він втратить можливість придбати обраний автомобіль. У звязку з відсутністю часу для прийняття усвідомленого рішення, не маючи змоги скористатись допомогою фахівця у галузі права або фінансах, довірившись поясненням представника компанії він підписав договір, який є недійсним внаслідок суттєвого порушення його прав споживача. Тому він звернувся до суду із відповідним позовом та просить в уточнених позовних вимогах визнати недійсним вказаний договір фінансового лізингу та додатки до нього та стягнути понесені ним витрати та моральну шкоду і судовий збір. Представник відповідача ТОВ «Євролізинг Україна» за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча неодноразово був повідомлений судом належним чином про час , дату та місце розгляду справи. Представник звернувся до суду із клопотанням від 16.01.2016р. про розгляд справи в його відсутності. При цьому представник відповідача подав заперечення проти позову, в яких стверджував, що договір лізингу укладено відповідно до вимог закону, порушень прав [PERSON] як споживача не було, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали справи, пояснення сторін та представлені ними доводи та заперечення, приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню. На підставі ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що відповідає і вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України щодо обовязків доказування і подання доказів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі За ч.3 ст.60 цього Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. На підтвердження позову позивачем надано копію договору фінансового лізингу № д00946 від 02 жовтня 2015 року (надалі в тексті Договір) з додатками № 1 і 2, а також квитанцію ПАТ «[PERSON] [PERSON]» № 170056235 від 02 жовтня 2015 року про перерахунок відповідачу 107 200грн. адміністративного платежу за наведеним Договором та квитанцію № 170056235 від 02 жовтня 2015 року про сплату позивачем ПАТ «[PERSON] [PERSON]» 1\~286,40грн. за переказ готівки без відкриття рахунку на користь отримувача. Згідно з пунктом 1.1 Договору [PERSON] взяв у фінансовий лізинг у ТОВ «Євролізинг Україна» автомобіль «Skoda Rapid» комплектації/модифікації «Ambition» з обємом двигуна 1,6 л, механічною КПП і переднім приводом. Відповідно з цим пунктом, специфікація автомобіля зазначена у додатку № 2 до Договору. Однак, як встановлено судом, цей додаток не містить специфікації автомобіля. Відповідно до частин 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно з частиною 1 цієї статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до вимог ч.2 ст.18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Перелік несправедливих умов договору (що не є вичерпним) наведено у частині 3 цієї статті Відповідно до частини 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 наведеної статті). На підставі ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом встановлено, що п.1.1. Договору (з посиланням на Додаток № 2) не містить таких індивідуальних ознак автомобіля «Skoda Rapid», як колір, комплектація, рік випуску, не зазначено, новим є автомобіль чи перебував у вжитку. Тому цей пункт Договору суперечить вимогам ч.1 ст.3, ч.2 ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», а також ч.1 ст.184, ч.1 ст.682, ч.1 ст.767 ЦК України, оскільки не містить суттєвих умов договору. Крім того, цей пункт Договору фактично надає можливість ТОВ «Євролізинг Україна» в односторонньому порядку змінювати комплектність автомобіля (крім обєму двигуна, типу КПП і приводу), що є несправедливим відповідно до п.12 ч.3 ст.18 ЗУ Про захист прав споживачів». Суд вважає, що п.3.2.6 порушує права позивача [PERSON], оскільки надає відповідачу право в односторонньому порядку розірвати Договір в разі невиконання лізингоодержувачем умов Договору. Лізингоодержувач такого права не має. Стаття 615 ЦК України надає право стороні зобовязання відмовитись від його виконання в разі порушення зобовязання другою стороною, в т.ч. із припиненням зобовязання, однак підстави для цього повинні бути встановлені законом або договором. Суд вважає, що формулювання підстав розірвання Договору, викладене у п.3.2.6, є несправедливим відповідно до п.,п. 6, 11 ч. 3 ст.18 наведеного Закону, оскільки надає можливість лише ТОВ «Євролізинг Україна» на власний розсуд в односторонньому порядку розірвати договір лізингу, при цьому також не враховувати ступінь порушення Договору [PERSON] (тобто за найменше порушення). Підстави розірвання Договору в його тексті не визначені Оскільки на підставі п.3.2.6 лізингодавець не зобовязаний повідомляти лізингоодержувача про розірвання Договору, ця умова, як вважає суд, є несправедливою відповідно до п.8 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» Пункт 3.2.7 Договору надає можливість відповідачу в односторонньому порядку розірвати Договір, зокрема, у випадку неможливості придбання предмета лізингу (без визначення причин) або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу. В цьому випадку жодних санкцій до лізингодавця Договір не передбачає, однак лізингодавець не повертає лізингоодержувачу 50% адміністративного платежу. Ці умови також, як вважає суд, є несправедливими відповідно до п.7, 15 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Суд погоджується з твердженням законного представника позивача, шо пункт 5.7 Договору містить істотний дисбаланс між правами і обовязками [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» в разі настання форс-мажорних обставин, оскільки зобовязує лізингоодержувача в цьому випадку в односторонньому порядку продовжувати в повному обсязі виконувати обовязки за Договором, в т.ч. платіжні зобовязання. Судом встановлено, що відповідно до п.9.4 Договору «сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного Договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного Договору та до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмету лізингу та подальші лізингові та інші обовязкові платежі будуть визначені у Додатку №3 до даного Договору, який сторони зобовязані підписати та який є його невідємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписку рахунку-фактури продавцем». В преамбулі Договору термін «продавець» визначено так: «юридична чи фізична особа субєкт підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої визначено в [PERSON] приймання-передачі предмету лізингу, який є Предметом даного Договору». Тобто за Договором ТОВ «Євролізинг Україна» має право надати [PERSON] акт приймання-передачі автомобіля «Skoda Rapid» комплектації/модифікації «Ambition» з обємом двигуна 1,6 л, механічною КПП і переднім приводом, укладений з будь-якою юридичною чи фізичною особою субєктом підприємницької діяльності на власний розсуд, в якому може бути зазначена будь-яка ціна автомобіля. З урахуванням наведеного пункт 9.4 Договору є несправедливим згідно з п. З, 10, 11, 13 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Суд приходить до висновку, що відповідно до п.,п.11, 13 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також несправедливим є пункт 10.5 Договору, за яким у випадку виникнення додаткових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни, в той час як у Договорі, як встановив суд, не визначено видів додаткових та прирівняних до них платежів, а також обставин їх виникнення. При цьому несправедливим є і те, що без зазначення суті платежів та причин їх виникнення цей пункт надає право лізингодавцю вимагати зміни розміру лізингових платежів і зобовязує лізингоодержувача прийняти такі зміни. При цьому можливості відповідних змін на вимогу лізингоодержувача не передбачено. Також суд приходить до висновку, що згідно з п.,п.4,13 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливим щодо позивача є пункт 10.15 Договору, який у разі неузгодженості у договорі розміру лізингових платежів (хоча це виключається самим договором) зобовязує лізингоодержувача на вимогу лізингодавця підписати акт коригування вартості предмету лізингу, а в разі відмови від підписання акту надає лізингодавцю право в односторонньому порядку розірвати договір лізингу, повернути собі предмет лізингу і не повертати сплачені лізингові платежі Суд вважає несправедливим п.10.14 Договору пор застосування штрафу за дострокову сплату позивачем лізингових платежів в розмірі 10% від суми дострокового погашення. Як відомо цивільне законодавство України не містить положень щодо штрафу за виконання зобовязання, в т.ч. дострокове, що грубо порушує в даному випадку права позивача. Відповідно до пункту 12.1 Договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Цей пункт у відповідності до п.4 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» суд також визнає несправедливим щодо позивача, оскільки він надає можливість відповідачу крім штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу залишити собі адміністративний платіж. Пунктом 12.4 Договору визначено, що за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобовязаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Однак при цьому за це ж порушення лізингоодержувач зобовязаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України друга виплата за своїм змістом є пенею. Тобто, як встановив суд, аналізуючи зміст даного положення, за одне і те ж порушення Договору до лізінгодержувача застосовуються 2 види пені, що не передбачено законодавством. Оскільки лізингоодержувач не користується коштами лізингодовця, у лізингодавця відсутні підстави вимагати від лізингоодержувача сплати процентів за користування чужими коштами. Тобто це також є несправедливим. Аналізуючи п.12.7 Договору суд приходить до висновку, що він містить перелік підстав дострокового припинення дії Договору на вимогу лізингодавця. Однак у відповідності з пунктом 12.8 при цьому лізингоодержувач повинен повернути предмет лізингу лізингодавцю та сплатити всі платежі за договором, не сплачені до моменту повернення. На підставі п.,п.2, 3, 6, 7 ч.3 ст.18 наведеного Закону така умова, як вважає суд, є несправедливою, особливо за обставин, що абзацом 5 пункту 12.7 Договору відповідачу надано право розривати договір в разі надання йому позивачем інформації не в повному обсязі або надання недостовірної інформації згідно вимогам даного Договору. Це надає можливість відповідачу розривати Договір в тому чисті за обставин, які фактично ніяким чином не впливають на його виконання, особливо за умови, що недостовірність інформації ТОВ «Євролізинг Україна» встановлюватиме на власний розсуд, а також при цьому не нести за це відповідальності Аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що зміна положень договору лізингу, що є недійсними, зумовлює зміну інших положень Договору і правочину в цілому до такого ступеню, що Договір не міг бути вчинений без включення до нього цих частин. Тому за вимогою позивача на підставі ст.217 ЦК України, п.2 ч.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» даний Договір належить визнати недійсним у цілому. Згідно з п.4 ч.1 ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Судом встановлено, що відповідач не має ліцензії на цю фінансову послугу. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст..628 ЦК України договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як встановлено в судовому засіданні Договір фінансового лізингу № д00946 від 02 жовтня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» не був нотаріально посвідченим. Згідно з вимогами ч.1 ст.216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочинну. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути 107 200грн. адміністративного платежу, які суд визнає як заподіяні йому збитки. Згідно ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у звязку з вчиненням цього правочину. Суд приходить до висновку, що представник ТОВ «Євролізинг Україна» умисно ввела [PERSON] в оману, та не повідомила його про те, що за автомобіль необхідно буде сплатити кошти у розмірі 18 585,15 дол. США, що є еквівалентом 425 600 грн., а не 214 800 грн., при цьому авансовий платіж становить 9 292,58 дол. США замість 107 200 грн., навіть після сплати якого він так і не отримав ніяких повідомлень про те, що може сплатити решту від суми 214 800 грн. та отримати автомобіль. Також, на думку суду, [PERSON] свідомо ввели в оману щодо обставин даного договору та замовчували існування обставин, які могли перешкодити його вчиненню. Згідно ч.2 п.2. ст.19 ЗУ "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно п.19 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до ст.,ст..229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману визнається недійсним. Пункт п.20 вищевказаної постанови Пленуму вказує на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою омани є умисел у діях однієї із сторін правочину. Як вказав у судовому засіданні позивач та його законний представник, внаслідок неправомірної діяльності ТОВ «Євролізинг Україна» він зазнав моральних страждань, що полягають в постійному стресовому стані. У нього зірвалися життєві плани, він був змушений нервувати, оскільки 14 листопада 2015 року він одружився та придбаний автомобіль мав стати весільним подарунком. Тривалий період часу він перебуває в стані морального пригнічення, втратив спокій, сон, у нього погіршилися відносини з оточуючими людьми. Також, протиправні дії відповідача спричинили порушення його звичного життєвого укладу ще й тому, що у нього виникла необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, він змушений витрачати час на збирання доказів, складання документів, звернення до правоохоронних органів та до суду. Причинену йому таким чином моральну шкоду оцінює у 10 000 грн. Ця сума обумовлена глибиною його душевних страждань та необхідністю захищати свої права у судовому порядку. Позивач був змушений прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя. Суд, аналізуючи викладене приходить до висновку, що вказане мало місце, оскільки вище суд визнав, що Договір лізингу, який є предметом спору, був укладений під впливом обману з боку відповідача та з несправедливими умовами, а тому є недійсним. Тому відшкодуванню підлягає також моральна школа, викладена в заяві про уточнення позовних вимог, яка заподіяна позивачу, в повному обсязі. При винесенні рішення суд також враховує позицію Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області, викладену у Висновку від 30.12.2015р. При цьому суд враховує, що відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживача» прямо передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд, що має місце в оспорюваному договорі. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживача", крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до вимог ст..,ст.84, 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь позивача при забезпеченні позову та на користь держави.

Outcome: approved