Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та зазначила, що 13.10.2001 року уклала з ним шлюб, від якого мають двох дітей [INFO] років народження. 05.10. 2008 року вони придбали автомобіль „КІА CEED„ реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрували на відповідача. Оскільки сімейне життя не склалося, шлюб був розірваний Білоцерківським міськрайонним судом Київської області рішенням від 21.09. 2012 року. Посилаючись на те, що вони не досягли згоди про поділ майна, просила поділити спільне з відповідачем майно - зазначений автомобіль "KIA CEED", залишивши автомобіль за відповідачем, а на її користь стягнути з відповідача половину вартості автомобіля, яку, уточнивши позов, визначила у розмірі 110982,50 грн. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що позивач зазначила орієнтовну, а не дійсну вартість автомобіля, та заявив зустрічний позов, який був прийнятий судом до сумісного розгляду з первісним. У позові зазначив, що спірний автомобіль в даний час знаходиться в користуванні у позивачки, а тому просив стягнути на його користь частину вартості автомобіля у сумі 55261,25 грн. Зазначив, що автомобіль "KIA CEED", 2008 року випуску вартістю 109900 грн. придбав в інтересах сім'ї за рахунок кредиту, отриманого на підставі укладеного з ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитного договору, відповідно до якого він, попередньо внісши 25% вартості автомобіля в сумі 27475 грн., отримав 82425 грн. Протягом грудня 2008 року - жовтня 2012 року він щомісяця погашав кредит, і свої кредитні зобов'язання виконав 22.10.12. Однак з вересня 2009 року вони фактично припинили шлюбні відносини, і з того ж часу перестали вести спільне господарство, тому з вересня 2009 року виплати по кредиту він проводив виключно за кошти свого батька, який надавав йому матеріальну допомогу. Тому вважав, що позивач має право лише на половину коштів, сплачених ним під час спільного проживання, а саме, початковий внесок та спрямовані на погашення заборгованості платежі за період з грудня 2008 року по серпень 2009 року у загальній сумі 16739 грн. Враховуючи рік випуску автомобіля та ту обставину, що за цей час автомобіль був двічі пошкоджений внаслідок ДТП, допускав, що його вартість становить близько 72000 грн. Відрахувавши з цієї суми долю позивачки, просив стягнути з неї належну йому решту вартості автомобіля - 55261 грн. У судовому засіданні кожна зі сторін підтримала свій позов, посилаючись на наведені у ньому обставини, пред'явлений до неї позов вважала необґрунтованим. Вислухавши сторони та представника позивача за первісним позовом - адвоката [PERSON], який діє на підставі угоди, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, на підставі такого. Відповідно до ч.1 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають. З рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2012 року судом встановлено, що сторони з 13.10.2001 р. перебували у шлюбі, який був розірваний зазначеним рішенням. Сторонами визнається, що шлюбні відносини та спільне ведення господарства вони припинили у вересні 2009 року, у питанні поділу майна згоди не дійшли. Згідно з кредитним договором №739-184/08Р, 07.11.2008 відповідач отримав кредит у сумі 82425 грн. на придбання автомобіля "KIA CEED". Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 07.11.2008, вона визнала правочин таким, що відповідає інтересам сім'ї, а автомобіль"KIA CEED", 2008 року випуску, сумісною власністю подружжя. Доказів дійсної вартості на час розгляду справи автомобіля "КІА CEED" реєстраційний номер [NUMBER] жодна зі сторін суду не надала. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісне власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст. 68 того ж Кодексу, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За змістом зазначеної статті та п.п.22,25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин, а також беручи до уваги, що автомобіль як неподільна річ не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, і жоден із подружжя попередньо не вніс на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму, суд частково задовольняє первісний позов та визнає ідеальні частки сторін в автомобілі "КІА CEED" реєстраційний номер [NUMBER], по 1/2 частці за кожним, без його реального поділу, залишивши автомобіль у спільній частковій власності сторін. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходить з таких підстав. З довідок начальника ВРЕР ДАІ з обслуговування м.Біла Церква Білоцерківського району, м.Сквира та Сквирського району №36 від 31.01.2013 та №185 від 05.03.2013 судом встановлено, що після придбання зазначений автомобіль був зареєстрований за [PERSON] та знятий ним з обліку з 20.02.2013 після подання [PERSON] позову про поділ майна. Відповідно до пункту 30 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлене, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Доказів того, що відповідач за зустрічним позовом здійснив відчуження спірного автомобіля з волі іншого з подружжя та в інтересах сім'ї чи на її потреби, або не приховав його від співвласника, [PERSON] суду не надав. Згідно з наданим ним актом, зазначений автомобіль він передав [PERSON] 20.02.2013 р. в рахунок сплати аліментів, однак остання факт передачі автомобіля заперечує, а з акту вбачається, що він [PERSON] не підписаний. Окрім того, згідно з п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМ України №1338 від 7.09.1998 року, правомірність придбання транспортних засобів підтверджується передбаченими цим пунктом документами. Однак, згідно з цим Порядком, акт передачі транспортного засобу документом, який підтверджує правомірність придбання транспортного засобу, не є. Тому наданий [PERSON] акт від 20.02.2013 р. суд до уваги не бере, вважаючи його недопустимим доказом відповідно до ст.59 ЦПК України. Не бере суд до уваги і доводи позивача за зустрічним позовом про сплату ним кредиту після припинення шлюбних відносин коштами свого батька, оскільки доказів цього він суду не надав. Тому суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову у зв'язку з його недоведеністю. На підставі наведеного,

Outcome: partial