Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

І. Короткий виклад позовних вимог: Гр. [PERSON] (далі позивачка) звернулася із позовом до гр. [PERSON] (далі відповідача), в якому просила виселити відповідача з житлового будинку [ADDRESS] у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим проживання із ним в одному будинку, без надання іншого житла. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на те, вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Будинок належить їй на праві власності на підставі Витягу про державну реєстрацію прав №35584881 від 21.09.2012 року. В даному будинку також проживає відповідач [PERSON] , з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, які через негативну поведінку [PERSON] припинилися. Однак, подальше спільне проживання із відповідачем [PERSON] в одному будинку, позивачка вважає неможливим, оскільки останній систематично порушує правила співжиття, що проявляється у вчиненні відповідачем відносно неї та членів її сім`ї домашнього насильства, за що його неодноразово притягували до адміністративної відповідальності. Крім того, стверджує, що до відповідача неодноразово, а саме 11.03.2021 року і 10.05.2021 року застосовувалися заходи термінового заборонного припису стосовно кривдника, тобто заборона в будь який спосіб контактувати з постраждалою особою [PERSON] , (дочкою позивачки). Наголошує, що відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, тощо, а навпаки: у нетверезому стані нищить речі домашнього вжитку, пошкоджує стіни, двері, чим завдає значних матеріальних збитків. Враховуючи відсутність правових підстав у [PERSON] , на проживання у житловому будинку, вважає, що він має бути виселений з нього без надання іншого житлового приміщення. ІІ. Позиція учасників справи: Позивачка та її представник адвокатка Ленько М.Ю. в судове засідання не з`явилися, однак в матеріалах справи міститься клопотання [PERSON] про розгляд справи без її участі та участі позивачки [PERSON] , при цьому зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Відзив від відповідача [PERSON] на адресу суду не надходив. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 21.09.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 20.10.2021року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився, а сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом: Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Будинок належить їй на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 27.08.2012 року за реєстровим №1314/1134/2012. Право власності зареєстроване за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 21.09.2012 року за № 35584881, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37683438, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області від 15.06.2021 року №635 та Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї мешканки [PERSON] №634 від 15.06.2021 року, позивачка [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] , та до складу її сім`ї входять: син [PERSON] , [INFO] ; дочки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; зять [PERSON] , 1989 р.н. Також у вказаному господарстві [PERSON] проживає її співмешканець [PERSON] (відповідач у справі). Відповідно до постанови судді Мостиського районного суду Львівської області від 16.12.2020 року у справі №448/1527/20, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень 00 коп. Згідно вказаної постанови, суддею встановлено що 05.12.2020 року близько 18 год., знаходячись за місцем свого проживання в с.Малнів, Львівської області, вчинив домашнє насильство відносно своєї дочки [PERSON] , яке полягало в умисних діях психологічного характеру, під час яких виражався в її адресу нецензурними словами, шарпав за одяг та погрожував фізичною розправою словесно, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю [PERSON] . Як вбачається із постанови, у судовому засіданні [PERSON] вказав, що свою вину визнає, просить його суворо не карати, пояснивши, що сварка, яка виникла між ним та його дочкою мала короткочасний характер, на даний час вони примирились, претензій до нього така не має. Також відповідно до постанови судді Мостиського районного суду Львівської області від 12.03.2021 у справі №448/290/21, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень 00 копійок. Згідно вказаної постанови суддею встановлено, що [PERSON] , повторно протягом року з дня піддання адміністративному стягненню за вчинення порушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, 11.03.2021 року близько 14.00 години за місцем проживання в с. Малнів, Яворівського району вчинив відносно своєї дочки [PERSON] , домашнє насильство психологічного характеру, що полягало у висловлюванні нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, чим могла бути завдана шкода її психічному чи фізичному здоров`ю. В судовому засіданні, при розгляді справи про адміністративне правопорушення [PERSON] вину у вчиненому визнав в повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому та просив суворо не карати. Крім цього, судом встановлено, що до відповідача [PERSON] неодноразово, а саме 11.03.2021 року та 10.05.2021 року застосовувалися заходи термінового заборонного припису, а саме заборона [PERSON] в будь який час контактувати з постраждалою особою [PERSON] (дочкою позивачки). Відповідач [PERSON] не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг та не бажає добровільно виселятися з будинку позивачки. Позивачка [PERSON] вважає, що подальше спільне проживання із відповідачем [PERSON] в одному будинку є неможливим, оскільки останній систематично порушує правила співжиття що проявляється у вчиненні відповідачем відносно неї та членів її сім`ї домашнього насильства, за що його неодноразово притягували до адміністративної відповідальності. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду: Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ЦК України та ЖК України. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статях 401-406 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 406ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У статті 116 ЖК України встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Однак, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з правлюдини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. theUnitedKingdom), заява N 19009/04, п. 50). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] неодноразово вчиняв конфлікти та домашнє насильство відносно дочки позивачки [PERSON] та позивачки, які виражались у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, що негативно впливає на них. Зокрема як встановлено судом, згідно постанови судді Мостиського районного суду Львівської області від 16.12.2020 у справі №448/1527/20, близько 18 год. 05.12.2020 року, знаходячись за місцем свого проживання в с.Малнів, Мостиського району Львівської області, [PERSON] вчинив домашнє насильство відносно своєї дочки [PERSON] , яке полягало в умисних діях психологічного характеру, під час яких виражався в її адресу нецензурними словами, шарпав за одяг та погрожував фізичною розправою словесно, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю потерпілої. За вказане правопорушення на [PERSON] було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Разом з тим, [PERSON] повторно 11.03.2021 року близько 14.00 години за місцем проживання в с. Малнів, Яворівського району вчинив відносно своєї дочки [PERSON] домашнє насильство психологічного характеру, що полягало у висловлюванні нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, чим могла бути завдана шкода її психічному чи фізичному здоров`ю потерпілої. Крім цього, судом встановлено, що до відповідача [PERSON] неодноразово, а саме 11.03.2021 року та 10.05.2021 року застосовувалися заходи термінового заборонного припису, а саме заборона [PERSON] в будь який час контактувати з постраждалою особою [PERSON] . Наведене свідчить, що застосовані до [PERSON] заходи впливу виявились безрезультатними, що свідчить про істотну суспільну шкідливість особи. Крім того, ухвалюючи рішення про виселення відповідача, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03.09.2020 у справі «Левчук проти України».У зазначеній справі позивачка скаржилася на те, що через відмову виселити колишнього чоловіка існувала загроза подальшої віктимізації її та її неповнолітніх дітей, оскільки він систематично допускав домашнє насильство. Такі дії з боку колишнього чоловіка вплинули на психічну та фізичну недоторканність жінки, а тому в цьому сенсі належали до сфери приватного життя в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. У даному рішенні ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. На думку суду, позивачкою у встановленому законом порядку доведено, систематичність протиправної антигромадської поведінки відповідача [PERSON] щодо неї та членів її сім`ї, а також застосування відносно нього заходів попередження, оскільки позивачка проживаючи у власному житловому будинку разом із відповідачем [PERSON] , протягом тривалого часу зазнавала психологічного та фізичного насильства з його боку, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що свідчить про те, що ризик насильства в майбутньому не зникне, якщо сторони й надалі будуть проживати в одному приміщенні, а тому суд вважає, що є всі підстави для виселення відповідача у порядку вимог ст.116 ЖК України та що у даному випадку буде переслідувати легітимну мету та враховувати баланс інтересів позивачки. При прийняття рішення судом враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у справах про домашнє насильство, права винних не можуть замінювати права потерпілих, зокрема, їх фізичну та психічну цілісність. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені у сукупності, обставини свідчать про те, що у суду наявні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] VII. Судові витрати: За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, згідно квитанції від 29 липня 2021 року позивачкою було сплачено 908 грн. 00 коп. судового збору. А тому, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки 908 (дев`ятсот вісім ) грн. 00 (нуль) коп. судового збору, сплаченого позивачкою при поданні позову.

Outcome: approved