Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Дніпропетровської міської ради, [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 16.08.1957 року, його дідові, [PERSON], і [PERSON] належало домоволодіння [ADDRESS], по 1/2 частині домоволодіння кожному. Рішенням Ленінської районної ради м. Дніпропетровська № 05/53 від 10.01.1991 року затверджений Акт ідеальних часток, складений МБТІ м. Дніпропетровська 10.10.1990 року і визнано право власності за [PERSON] на 55/100 частини домоволодіння [ADDRESS] а за [PERSON] - на 45/100 частини домоволодіння. На даний час власником 45/100 частини домоволодіння [ADDRESS] є [PERSON] (далі - Відповідач-2) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Другої Дніпропетровської державної контори 01.05.1994 року. За життя [PERSON] втратив вказаний договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки і отримав замість втраченого 04.02.2010 року дублікат вищевказаного договору, посвідчений державним нотаріусом державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області, за реєстровим № 2-31. Однак право власності [PERSON] перереєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради не було. Далі позивач зазначає, що за своє життя [PERSON] склав заповіт на ім'я позивача. Після смерті такого спадкодавця позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. Однак, постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 24.12.2013 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. У зв'язку з чим позивач вимушений звернутись до суду та просити суд в уточнені позовній заяві визнати за ним, [PERSON] право власності на 55/100 частки домоволодіння [ADDRESS] (що складається із житлового будинку літ. А-1, загальною площею 136,6 кв.м., житловою площею 78,8 кв.м., житлової прибудови літ А1-1, погрібу літ А1-1, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Ж, сараю літ. З, гаражу літ. Г, літньої кухні літ. И, уборної літ. Д, душа літ. К, мощення, воріт, водоколонки, огорожі) в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Позивач (його представник) у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просять їх задовольнити по мотивах, що викладені в такій позовній заяві. Представник Відповідача-1 - Дніпропетровської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд винести рішення про відмову в задоволені позову. Відповідача -2 - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за її відсутності та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Так, судом встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них виниклі правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 16.08.1957 року, виданому згідно з рішенням виконкому Ленінської районної ради трудящих № 1231 від 07.07.1956 року, посвідченому нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 17.08.1957 року за реєстровим № 2-5615, [PERSON], і [PERSON] належало домоволодіння [ADDRESS] по 1/2 частині домоволодіння кожному (а.с. 9). Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради трудящих від 14.04.1971 року за № 182/12 було затверджено акт вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, належного [PERSON] [ADDRESS]. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що рішенням Ленінської районної ради м. Дніпропетровська № 05/53 від 10.01.1991 року також був затверджений Акт ідеальних часток, складений МБТІ м. Дніпропетровська 10.10.1990 року і визнано право власності за [PERSON] на 55/100 частини домоволодіння [ADDRESS] а за [PERSON] - на 45/100 частини домоволодіння. Оглядом технічного паспорту, виготовленого уповноваженою особою КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на вказане домоволодіння судом встановлено, що останнє складається із житлового будинку літ. А-1, загальною площею 136,6 кв.м., житловою площею 78,8 кв.м., житлової прибудови літ А1-1, погрібу літ А1-1, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Ж, сараю літ. З, гаражу літ. Г, літньої кухні літ. И, уборної літ. Д, душа літ. К, мощення, воріт, водоколонки, огорожі. Самочинне будівництво в частці домоволодіння, що належало спадкодавцю, відсутнє. Матеріалами даної цивільної справи також підтверджено, що 02.12.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений заповіт [PERSON], яким він заповідав все належне йому майно, що буде належати йому на день смерті, позивачеві по справі [PERSON] (а.с.7). Судом також встановлено, що [PERSON] помер [INFO], про що Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 10.11.2012 року у Книзі реєстрації смерті було зроблено відповідний актовий запис № 7526 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, а сторонами не заперечувалось, що речове право на 55/100 частин домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] за своє життя зареєстровано у встановленому порядку не було. Задовольняючи позов суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб незалежно від сімейних відносин. У відповідності до вимог частин 1, 3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі , із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами , визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, наведений порядок дотримано при посвідченні вказаного заповіту. Укладений заповіт відповідає вимогам Закону, оскільки складений у письмовій формі та посвідчений службовою особою визначеною ст.1251 ЦК України. За положеннями ст.ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Із урахуванням норм ст.1296 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, однак 24.12.2013 року органом нотаріату була винесена письмова постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку домоволодіння [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно у вигляді 55/100 частин домоволодіння [ADDRESS] органом нотаріату не видавалось. Таким чином, суд доходить висновку, що в даному випадку у позивача відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналіз цивільного законодавства в контексті права на спадкування свідчить, що успадковуються виключно ті права та обов'язки, які виникли та належали спадкодавцеві ще за життя; до складу спадщини входять права та обов'язки, які не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. З приводу відсутності державної реєстрації права за померлим [PERSON] на спадкове майно, суд зауважує, що у відповідності до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень уявляє собою офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. З наведеної норми матеріального закону вбачається, що право власності, яке набуте на відповідне нерухоме майно до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" набувається в порядку, який існував на час його набуття, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що оскільки [PERSON] правомірно, у відповідності до діючого на час виникнення такого речового права законодавства, яке не передбачало обов'язкову державну реєстрацію права власності, набув права власності на 55/100 частини домоволодіння [ADDRESS] то в даному випадку після смерті [PERSON] відкрилась спадщина саме на 55/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Таким чином, з огляду на вказані вимоги закону та встановлені судом фактичні обставини справи, враховуючи відсутність у позивача умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, доведеності в судовому порядку виникнення у спадкодавця за його життя права власності на 55/100 частин домоволодіння [ADDRESS], суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем [PERSON] право власності на 55100 частини домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Також на підставі норми ст. 88 ЦПК України, враховуючи предмет та підставу даного цивільного спору, необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 236, 328, 1216, 1218, 1120, 1225, 1268 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-61, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: approved