Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 вересня 2018 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, про зобов`язання спростувати поширену недостовірну інформацію, зобов`язання припинити розповсюдження недостовірної інформації. 27.05.2019 року [PERSON] , в особі представника адвоката Мажеру І.О. звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про зміну предмету позову та просить: Визнати недостовірною, такою, що ганьбить честь і гідність [PERSON] розповсюджену проти нього [PERSON] негативну недостовірну інформацію, а саме: [INFO] у соціальній мережі Фейсбук на сторінці [PERSON] у відкритому доступі для всіх наступна неправдива інформація: « [PERSON] ! Ти в накаченном состоянии разгромил квартиру, покалечил мою маму, навредил своему ребенку… И после куда ти пропал на два месяца? где ти прячешься?» 23.08.2018 року відповідачка, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] сказала бабусі, [PERSON] , наступну неправдиву інформацію: « [PERSON] є наркоман і спричинив [PERSON] та її матері тілесні ушкодження 26 травня 2018 року». 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради, відповідач, [PERSON] , публічно, поширила неправдиві відомості про те, що начебто я, [PERSON] є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що начебто [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина. Зобов`язати [PERSON] , спростувати поширену нею недостовірну інформацію а саме: [INFO] у соціальній мережі Фейсбук на сторінці [PERSON] у відкритому доступі для всіх наступна неправдива інформація: « [PERSON] ! Ти в накаченном состоянии разгромил квартиру, покалечил мою маму, навредил своему ребенку… И после куда ти пропал на два месяца? где ти прячешься?» 23.08.2018 року відповідачка, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] сказала бабусі, [PERSON] , наступну неправдиву інформацію: « [PERSON] є наркоман і спричинив [PERSON] та її матері тілесні ушкодження 26 травня 2018 року». 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради, відповідач, [PERSON] , публічно, поширила неправдиві відомості про те, що начебто я, [PERSON] є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що начебто [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина. наступним шляхом: видалити зі своєї сторінки у соціальній мережі Фейсбук; публічно вибачитись у соціальній мережі Фейсбук за розповсюдження недостовірної інформації; направити органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР листа, в якому спростувати поширену недостовірну інформацію стосовно [PERSON] ; усно спростувати [PERSON] , поширену недостовірну інформацію стосовно [PERSON] . Зобов`язати [PERSON] , припинити розповсюджувати проти [PERSON] недостовірну інформацію. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 гривню та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2018 році [PERSON] порушено честь та гідність, шляхом поширення негативної, недостовірної інформації відносно [PERSON] , чим йому завдана моральна шкода. Ухвалою суду від 19.09.2018 провадження у справі відкрито. Ухвалою суду від 03.06.2019 підготовче провадження у справі було закрито. До суду 19.11.2018 року надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , адвоката Шляпіної Л.М., згідно якого вона заперечує проти задоволення позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що стосовно вимог щодо засідання ради опіки та піклування, то інформацію, що висловлювала відповідачка, вона може підтвердити особистим допитом її, як свідка та надасть відео, де сам позивач вказує, що він вживає наркотичний засіб канабіс, а також зазначила, що відносно позивача внесено відомості до ЄРДР за нанесення тілесних ушкоджень їй та її матері. До суду 22.12.2018 року надійшла відповідь на відзив відповідно до якої представник позивача [PERSON] , адвокат Мажеру І.О., вказує, що у відзиві відповідачка підтвердила розповсюдження нею негативної недостовірної інформації відносно позивача та не надала належних та допустимих доказів розповсюдженої недостовірної інформації. До суду 08.01.2019 року надійшли заперечення на відповідь на відзив відповідно до яких представник відповідача [PERSON] , адвокат Шляпіна Л.М., заперечує, щодо доказів, наданих до відповіді на відзив з підстав невідповідності на її думку Висновку щодо результатів медичного огляду [PERSON] , згідно якого 26.05.2018 року наркотичного сп`яніння у нього не виявлено. До суду 07.02.2019 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Шляпіною Л.М. надано відзив на позов (після зміни позовних вимог), в якому вона зазначила, що стосовно вимог щодо засідання ради опіки та піклування, то ніколи відповідачка не казала, що [PERSON] був в стані алкогольного сп`яніння, а щодо бабусі [PERSON] , то ця зустріч не може вважатися публічною. До суду 05.07.2019 року надійшли повторні заперечення на відповідь на відзив відповідно до яких представник відповідача [PERSON] , адвокат Шляпіна Л.М., заперечує, щодо доказів, наданих до відповіді на відзив з підстав викладених у запереченні від 09.01.2019 року. До суду 05.07.2019 року надійшов повторний відзив на позов (після зміни позовних вимог), відповідно до якого представник відповідача [PERSON] , адвокат Шляпіна Л.М., вже не доводить достовірність, а заперечує розповсюдження відповідачкою [PERSON] недостовірної інформації відносно позивача [PERSON] . У підготовчому засіданні було прийнято до провадження заяву про зміну предмету позову, задоволені клопотання сторін про допит свідків, приєднано до справи відзиви на позов з додатками, відповідь на відзив з відповідними додатками та заперечення на відповідь на відзив з додатками, були задоволенні клопотання сторін про приєднання доказів, крім фотографій і відеозаписів за участю позивача, проти яких заперечував позивач, посилаючись на ст. 32 Конституції України, приписи ч.8 ст.7, ч.1 ст. 238 ЦПК України. У судовому засіданні 05.07.2019 року було допитано свідка [PERSON] , яка підтвердила, що 23.08.2018 року за адресою: [ADDRESS] до неї несподівано приїхали [PERSON] , [PERSON] з правнуком [PERSON] і сказали, що [PERSON] є наркоман і спричинив [PERSON] та її матері тілесні ушкодження 26 травня 2018 року. У судовому засіданні 23.12.2019 року було допитано у якості свідка позивача [PERSON] , який підтвердив розповсюдження відносно нього недостовірної негативної інформації, а саме: [INFO] у соціальній мережі Фейсбук на сторінці [PERSON] у відкритому доступі для всіх наступна неправдива інформація: « [PERSON] ! Ти в накаченном состоянии разгромил квартиру, покалечил мою маму, навредил своему ребенку… И после куда ти пропал на два месяца? где ти прячешься?», 23.08.2018 року за адресою: [ADDRESS] сказала бабусі, [PERSON] , наступну неправдиву інформацію: « [PERSON] є наркоман і спричинив [PERSON] та її матері тілесні ушкодження [INFO] », 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради, відповідач, [PERSON] , публічно, поширила неправдиві відомості про те, що начебто я, [PERSON] є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що начебто [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина. У судовому засіданні 02.03.2020 року було допитано у якості свідка відповідача [PERSON] , яка заперечувала факт розповсюдження нею відносно позивача недостовірної інформації та підтвердила , що позивач перераховує їй аліменти, які вона використовує на дитину. У судовому засіданні 03.08.2020 року було допитано у якості свідка мати відповідача [PERSON] , яка заперечувала факт розповсюдження нею та відповідачкою відносно позивача недостовірної інформації 23.08.2018 року [PERSON] 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради свідок присутня не була. У судовому засіданні 21.09.2020 року був допитаний свідок [PERSON] , який був головуючим на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради 23.08.2018 року, який підтвердив, що 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради, відповідач, [PERSON] , публічно сказала, що [PERSON] є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що начебто [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина. У судовому засіданні 11.12.2020 року за клопотанням відповідача було повторно допитано у якості свідка позивача [PERSON] , який підтвердив раніше надані покази. Представник відповідача адвокат Примайчук С.І. та відповідач [PERSON] , проти задоволення позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у виступі в дебатах, які в письмовому вигляді надані суду. Представник позивача адвокат Мажеру І.О. та позивач [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у виступі в дебатах, які в письмовому вигляді надані суду. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та свідків, оцінивши наявні докази у їх сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» розмістила у відкритому доступі для всіх наступну інформацію: « [PERSON] ! Ти в накаченном состоянии разгромил квартиру, покалечил мою маму, навредил своему ребенку… И после куда ти пропал на два месяца? где ти прячешься?» Відповідач не заперечує поширення інформації, але вважає, що ця інформація є оціночною і не принижує честь та гідність позивача. Поширення вищевказаної інформації відповідачем [PERSON] на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» також підтверджується експертним висновком за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет №307/2018-ЄВ-ЦК від 20.12.2018 року. Вказаним експертним висновком підтверджується, що відповідач розуміє під словосполученням «в накаченом состоянии» знаходження в стані коли людина не твереза: Пост відповідачки на її сторінці у соціальній мережі «Facebook» від [INFO] під заголовком «Паша, когда ты бываешь настоящим когда «накаченный» или когда трезвый?» Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради поширила неправдиві відомості про те, що [PERSON] є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина. Розповсюдження вказаної інформації 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради підтверджується показами свідків: заступника голови Приморської районної адміністрації [PERSON] та [PERSON] які були особисто присутні на засіданні органу опіки та піклування, а свідок [PERSON] був головуючим на засіданні ради органів опіки та піклування 23.08.2018. Розповсюдження вказаної інформації 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування підтверджується також письмовими доказами: відповіддю адвоката Ворсуляка О.В. від 11.06.2020 року, який зазначив, що особисто брав участь у засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради 23 серпня 2018 року та почав записувати хід засідання ради після того як почув, що [PERSON] публічно сказала, що [PERSON] є наркоман, аудіо запис був зроблений не з початку розгляду питання [PERSON] нотаріально посвідченими заявами [PERSON] та [PERSON] від 17.06.2020 року, протоколом допиту відповідачки у якості підозрюваної [PERSON] від 23.06.2020 у кримінальному провадженні № 12020160500000022, де вона показала, що на засіданні органу опіки та піклування «Я вынуждена была защищать себя с сыном, поэтому мне пришлось рассказать правду о том, что Мараховский П. злоупотребляет «психотропными веществами»» заявами відповідачки, які розглядались на засіданні ради органів опіки та піклування 23.08.2018: заяви про встановлення порядку зустрічей батька з дитиною до голови Приморської райадміністрації від 06.08.2020 року та до голови Служби у справах дітей від 06.08.2020 року, де на 10 сторінці заяви [PERSON] зазначає, що у неї є підозри, що позивач вживає не тільки траву, но і інші більш тяжкі наркотики (типу «фен», «спайс»), також вказано, що переглядаючи домашнє відео вона знайшла відеозапис, де [PERSON] тримає дитину на руках та каже що він обкурився трави, що повністю розвіяло її сумніви, що позивач підсів на наркотики, тим паче, що у Швейцарії вони є у вільному доступі. експертним висновком за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет № 263/2018-ЕВ-ЦК від 02.11.2018, в якому досліджується зміст веб-сторінки [PERSON] у соціальній мережі "Facebook", з додатками на 83 аркушах: роздруківками постів користувача соцмережі "Facebook" [PERSON] : пост від [INFO] з заголовком «Когда я на опекунском совете представила видео, что Паша употребляет запрещенное…». Таким чином, суд вважає доведеним факт розповсюдження відповідачкою [PERSON] інформації [INFO] у соціальній мережі Фейсбук на сторінці [PERSON] у відкритому доступі для всіх наступна неправдива інформація: « [PERSON] ! Ти в накаченном состоянии разгромил квартиру, покалечил мою маму, навредил своему ребенку… И после куда ти пропал на два месяца? где ти прячешься?» та 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради, де відповідач, [PERSON] , публічно поширила неправдиві відомості про те, що [PERSON] є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина. Суд вважає, що вищезазначена інформація, яка розповсюджена [PERSON] , має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем вимог прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо та такою, що порушує немайнові права позивача. Вказана інформація, яка розповсюджена [PERSON] [INFO] у соціальній мережі Фейсбук на сторінці [PERSON] та 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради, є недостовірною, оскільки діє презумпція добропорядності і тягар доведення того, що інформація є достовірною та правдивою покладається на відповідачів. Втім, відповідач [PERSON] не спростувала твердження позивача щодо розповсюдження нею недостовірної, негативної інформації та не надала доказів, що розповсюджена нею інформація є достовірною та правдивою. На думку суду, позивачем не доведений факт розповсюдження недостовірної інформації 23.08.2018 року за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , саме відповідачкою [PERSON] , а ні її матір`ю [PERSON] , яка не є стороною по справі, на що обґрунтовано вказав представник відповідача. Оскільки [PERSON] не є відповідачем у цій справі, тому у задоволенні позовних вимог стосовно розповсюдження відповідачем недостовірної інформації 23.08.2018 року [PERSON] слід відмовити. Відповідно до статей 28, 68\~Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32\~Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 34\~Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибіроку Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, доведення до хочаб однієї особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Статтею 270\~ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст.\~275\~ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.\~277\~ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За статтею 297\~ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно положень статті 277\~ЦК України та роз`яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~27\~лютого 2009\~року №1\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (статті 47-1 Закону України «Про інформацію»). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною 1 статті 200\~ЦК України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно частини 2 статті 47-1 Закону України\~«Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277\~ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У пункті 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами ст.\~30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеногост. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Питання про визначення ствердження як факту або оціночного судження знаходиться у сфері свободи розсуду національного суду. Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу на необхідність розмежування твердження про факти та оціночні судження, підкреслюючи, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (справа «Лінгенс проти Австрії», рішення від 08 липня 1986 року, п.46). Розвиваючи ці положення у справі «Ліндон, Очаковські-Лоран та Жулі проти Франції», Європейський суд з прав людини нагадав, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести різницю між твердженнями про факти і оціночні судження. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, правдивість оціночних суджень не може бути предметом доведення. Вимогу довести правдивість оціночного судження неможливо виконати, це порушує саме право на вільне вираження думки, яке є найважливішим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як твердження про факт або оціночного судження являє собою питання, яке перш за все знаходиться в рамках свободи розсуду національних органів влади, зокрема національних судів. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, воно повинно бути підтримано достатньою фактичною підставою, за відсутності якої воно буде визнано таким, що виходить за належні рамки (справа «Ліндон, Очаковські та Жулі проти Франції», рішення від 22 жовтня 2007 року, п.55). Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, зазначені вище обставини справи, що мають для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, надані сторонами у справі, суд встановив, що висловлювання відповідача [PERSON] у соціальній мережі Фейсбук на її сторінці на адресу позивача: [PERSON] ! Ти в накаченном состоянии разгромил квартиру, покалечил мою маму, навредил своему ребенку… И после куда ти пропал на два месяца? где ти прячешься?» та висловлювання відповідача [PERSON] на адресу позивача на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради, що [PERSON] є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина, містять фактичні дані (інформацію) про те, що позивач скоїв протиправні дії та є наркомамн, тобто той, хто має хворобливий потяг до вживання наркотиків (академічний тлумачний словник української мови, том 5, стороку173). Ці висловлювання за своїми стилістичними ознаками не можуть вважатись оціночними судженнями, є повідомленням про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. Ця інформація, яка розповсюджена відповідачем, є негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачами принципів моралі, неетичної поведінки в особистому та суспільному житті, а відтак, поширення такої інформації порушує право позивачів на повагу до його гідності та честі. Ні відповідачем [PERSON] , ні її представниками адвокатом Шляпіною Л.М. та адвокатом Примайчуком С.І. в судовому засіданні не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що позивач є наркоманом, що у стані сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина, в накачаному стані розтрощив квартиру, покалічив мати відповідачки, нашкодив своїй дитині, після чого зник на два місяці та переховувався. Позивачем надані до суду письмові докази, які спростовують, недостовірну інформацію розповсюджену відповідачем: копію відповіді на запит з" Одеського Обласного Центра Психічного Здоров`я", копію довідки з Комунальної Установи Міського Психіатричного Диспансеру, копію характеристики з місця роботи [PERSON] , копію витягу з протоколу №06/18 ТОВ "Телемунікаційні технології" від 01.06.2018, копію характеристики на [PERSON] з місця навчання ННІ ІКПІ Одеської національної академії зв`язку ім. О.С. Попова. Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини») В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачка поширенням негативної інформації порушила права позивача на повагу до гідності та честі, тому у відповідності до статей 15, 16\~ЦК України порушено право позивачів підлягають судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача спростувати поширену нею негативну інформацію та відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із приниженням його честі, гідності та ділової репутації. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14. Верховний суд у постанові від 27.09.2017 року при розгляді справи №6-1435цс17 вказав, що у даному випадку діє презумпція спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язок саме відповідача спростувати таку презумпцію. Згідно ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до правової позиції викладеної у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як вбачається з п. 5 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31\~березня 1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується з доводами викладеними в позовній заяві про те, що вище згаданою недостовірною інформацією, поширеною відповідачем позивачу, було заподіяно моральну шкоду і погоджується з заявленою позивачем умовною сумою моральної шкоди 1 грн., а тому суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 грн. на відшкодування моральної шкоди, що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості. Згідно з вимогами статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд не приймає до уваги докази що стосуються внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення та похідні від них, адже вони є недопустимими доказами з огляду на принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 17 Конституції України, де зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили суду відповідачем не наданий. Вимоги позивача про зобов`язання [PERSON] припинити розповсюджувати проти [PERSON] недостовірну інформацію не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, позовна вимога про запобігання порушенню права у майбутньому суперечить принципу захисту судом порушених прав осіб та не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки вже порушене право. Вказана правова позиція підтримується Верховним Судом України (постанова від 24.05.2017 року по справі №752/13578/13-ц). Також позовна вимога позивача про зобов`язання [PERSON] публічно вибачитись не підлягають задоволенню, оскільки суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі тому, що примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У частині другій статті 16\~ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За таких обставин, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позову частково.

Outcome: partial