Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 14 серпня 2015 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, у якому просить визнати недійсним кредитний договір № 14/0030/82/77420 від 27.06.2007 року, іпотечний договір від 05.07.2007 року, укладений [PERSON] та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та визнати законною відмову [PERSON] від виконання покладених на нього зобов`язань за кредитним договором № 14/0030/82/77420 від 27.06.2007 року, іпотечний договір від 05.07.2007 року, в зв`язку з заміною кредитора та невиконання новим кредитором вимог ст. 517 ЦК України. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 червня 2007 року між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», укладено № 14/0030/82/77420 про надання споживчого кредиту та 05.07.2007 року іпотечний договір (б/н), який був нотаріально завірений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Вінніцьким Б.В. Предметом кредитного договору були грошові кошти в сумі 53040 доларів США, які [PERSON] як «позичальник» отримує в якості споживчого кредиту на строк 27.06.2017 року, та зобов`язується повертати суму кредиту та оплачувати відсотки шляхом сплати ануітентних платежів в доларах США щомісячно. Відсоткова ставка складала 13,5 % річних. Вимогами кредитного договору встановлено, що банк має право самостійно змінювати розмір відсоткової ставки за кредитом. Порядок погашення заборгованості за кредитом не встановлено. В кредитному договорі немає посилання на те, що банк підтверджує наявність у нього дозволів НБУ щодо видачі та обслуговування кредитів та попереджає позичальника про можливі фінансові ризики. Позивач з моменту укладення договору виконував свої зобов`язання в повному обсязі та згідно умов договору. 12 березня 2015 року на ім`я керівника підрозділу банку була подана заява про наявність правоустановчих документів у банка, однак відповіді отримано не було. Крім того, позивач встановив, що банківська ліцензія № 10 видана ВАТ «Райффайзен банк Аваль», з дозволом № 10-4 та додатком від 11.10.2006 року, згідно яких права на укладення кредитного договору з [PERSON] не було. Згідно вимог ст.ст. 517, 227 ЦК України, угода укладена юридичною особою, вчинена без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнана судом недійсною. Змістом оскаржуваного договору та додатків до нього встановлено, що оплата суми кредиту та оплата відсотків по договору здійснюється в доларах США на рахунок банку, що суперечило вимогам діючого на той час законодавства. А в зв`язку з тим, що кредит надано в іноземній валюті та розрахунки сторонами проводились також в іноземній валюті без наявності відповідного дозволу, виник даний спір. Таким чином, кредит був наданий банком позичальнику в іноземній валюті, в результаті чого всі розрахунку за користування кредитом (відсотки) також проводились позивачем в доларах США, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті, а це в свою чергу вимагає від відповідача наявності окремої ліцензії, якої у нього не було. Відтак, позивач вважає, що вказані факти, згідно ст. 517 ЦК України дають право йому не виконувати зобов`язання за даним кредитним договором. З цих підстав [PERSON] просить свої позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси Шликова С.П. від 17.08.2015 року відкрито провадження по справі (а.с.32 Т.1). Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Тарасова А.В. від 23 жовтня 2015 року справу прийнято до свого провадження (а.с. 39 т.1). 11.01.2016 року представник позивача звернувся до суду з заявою про витребування доказів (а.с. 56-58 т.1) Ухвалою суду від 13 січня 2016 року витребувані докази по справі (а.с. 65 т.1) Ухвалою суду від 29 лютого 2016 року справу вирішено направити справу за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області (а.с. 196 т.1) 10.03.2016 року представником позивача подано апеляційну скаргу на ухвалу суду про передачу справи за підсудністю (а.с. 200-204 т.1) Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2016 року ухвала першої інстанції про передачу справи за підсудністю скасована, справа повернута до Приморського районного суду м. Одеси для продовження розгляду (а.с. 248-249 т.1) Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Тарасова А.В. від 16 листопада 2016 року справу прийнято до свого провадження (а.с. 3 т.2) 25.10.2017 року представник позивача звернувся до суду з заявою про витребування доказів (а.с. 157-158 т.2) 25.10.2017 року в судовому засіданні протокольно витребувані докази по справі (а.с. 163 т.2) 12.12.2017 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої, позивач просив визнати факт порушення ВАТ «Райффайзен банк Аваль» норм ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору № 14/0030/82/77420 від 27.06.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен банк Аваль», а також п. 3 «Правил надання банками України інформації споживачам та умов кредитування та сукупної вартості кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року (а.с. 192-197 т.2) 12.12.2017 року представником позивача подано заяву про доповнення підстав задоволення позовних вимог (а.с. 198-203 т.2) 08 лютого 2018 року за результатами повторного автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Чернявській Л.М. 12 лютого 2018 року ухвалою суду справу прийнято до свого провадження та встановлено загальний порядок розгляду справи і повернуто справу у підготовче провадження (а.с. 208 т.2). 29 серпня 2018 року представник позивача звернувся до суду з заявою про забезпечення доказів шляхом призначення судово-економічної експертизи, на вирішення якої просив поставити питання: чи є будь-які порушення норм чинного законодавства при укладанні кредитного договору № 14/0030/82/77420 від 27.06.2007 р. між [PERSON] та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" і якщо так, то в чому вони зазначені? - якою є сума заборгованості [PERSON] перед ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" згідно кредитного договору № 14/0030/82/77420 від 27.06.2007 р. на момент подачі позову, а також згідно представлених на дослідження матеріалів справи? - чи підтверджується сума процентних нарахувань зазначених в кредитному договорі та доповнень до нього? (а.с. 6-8 т.3). 23 листопада 2018 року ухвалою суду призначено по справі судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлено вказані питання (а.с. 34 т.3). 01 березня 2019 року до суду надійшов висновок експерта № СЕ-2505-6-1051.18 за результатами проведення судово-економічної експертизи від 22.02.2019 року, з якого вбачається, що надати відповіді на зазначені вище питання немає можливості за браком документів (а.с. 48-79, т.3). 01 квітня 2019 року ухвалою суду по справі поновлено провадження (а.с. 82, т.3). Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 29 липня 2019 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з заявою про постановлення рішення по справі без участі позивача та його представників та задовольнити позовні вимоги повністю. Сторони в судове засідання не зявились. Третя особа приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Вініцький Б.В. звернувся до суду з листом, в якому просив справу розглянути у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом. За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», як «Кредитор», повним правонаступником якого наразі є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», яке в результаті зміни своєї назви, що не є реорганізацією, змінило назву на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», з однієї сторони, та [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий "10"'лютого 2006 р. Овідіопольським РВ УМВС України в Одеській обл., що надалі іменується "Позичальник" з другої сторони, уклали кредитний договір № 014/0030/82/77420 від 27.06.2007 року (а.с. 167-171, Т. 2). У відповідності з п.1.1 договору Кредитор, на положеннях та умовах цього Договору, надає Позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 53040 (П`ятдесят три тисячі сорок) дол. США (надалі - кредит), а Позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Договору та Тарифів Банку, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Договором. Під терміном "не відновлювальна кредитна лінія" розуміється кредитна лінія, при якій при отриманні Позичальником повної суми літних коштів і досягненні ліміту кредитування подальша видача кредитних коштів Позичальнику припиняється незалежно від фактичної суми заборгованості за кредитом на протязі дії договору. Пунктами 1.2, 1.3 та 1.4 Кредитного договору, встановлено, що Кредит надасться на строк 120 місяців з "27" червня 2007 року по "27" червня 2017 року (включно), згідно Графіку надання кредиту (додаток 1 до Договору). Погашення кредиту здійснюється Позичальником згідно Графіку погашення кредиту (додаток 2 до Договору) в розмірі 1/120 від суми ліміту отриманого кредиту згідно п.1.1. цього Договору, погашення процентів (відсотків) та користування кредитом здійснюється щомісячно. Процентна ставка за користування кредитом складає 13,5. Разом з тим, в пунктах 1.4, 1.5 та 1.6 Кредитного договору зазначається Інфляційне застереження: Сторони домовились, що Кредитор має право без отримання будь-якої додаткової згоди Позичальника коригувати (змінювати) процентну ставку протягом дії цього Договору в випадках, передбачених п. 1.5 -1.6 Договору, та з дотриманням порядку, передбаченого п. 6.2. цього Договору. Кредитор має право без отримання будь-якої додаткової згоди Позичальника приймати рішення про зміну процентної ставки протягом строку дії цього Договору за умови: або зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, та\\або Національного банку України, та\\або внаслідок рішення Кредитора; або зміни ставок на фінансових ринках, які не контролюються Кредитором. Сторони домовились, що процентна ставка за користування кредитом збільшується на 5 відсотків річних від ставки, вказаної в п. 1.4. Договору. До Кредитного договору маються також Додаток 1 (Графік надання кредиту) та Додаток 2 (Графік погашення кредиту), копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 170-171, Т. 2). При цьому, як вбачається з копії останнього аркушу оскаржуваного Кредитного договору, позивачем зазначено, що «договір мною прочитаний. Його умови та правові наслідки підписання кредитного договору мені зрозумілі та я ними згоден. Підпис під цим договором зроблено мною власноручно та добровільно» та міститься особистий підпис [PERSON] . Таким чином, спростовується твердження позивача про те, що він не був попереджений про фінансові ризики згідно з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується позивачем, останній отримав кредит, тобто відповідачем було виконано своє зобов`язання перед позивачем за вказаним Кредитним договором. Між тим, позивач [PERSON] виконував свої зобов`язання, що підтверджується наданими до суду та дослідженими в судовому засіданні документами. Як вбачається з Додатку 2 до Кредитного договору № 014/0030/85/76125 від 27.06.2007 року (Графік погашення кредиту [PERSON] ) Сума кредиту становить 53 040 доларів США, процентна ставка - 13,5, дата видачі кредиту - 06.07.2007 року, дата першого погашення кредиту: до 15.07.2007, в даному додатку наявна таблиця, в якій розрахована сума щомісячного погашення основного боргу, що становить - 442, погашення відсотків, сума до погашення та сума основного боргу. Водночас, суд погоджується з твердженням позивача про те, що дійсно номер Кредитного договору не відповідає оскаржуваному, проте на вказаному Додатку 2 до Кредитного договору № 014/0030/85/76125 від 27.06.2007 року (Графік погашення кредиту [PERSON] ), на кожному аркушу міститься особистий підпис позивача - [PERSON] , що свідчить про те, що останній без будь-яких застережень погодився з даними умовами та взяв на себе вказані грошові зобов`язання, і також дає можливість припустити, що невірно зазначений номер Кредитного договору є простою технічною опискою. А тому твердження позивача про відсутність порядку черговості погашення заборгованості за кредитом, суд також не приймає до уваги. Крім Кредитного договору № 014/0030/82/77420 від 27.06.2007 року для забезпечення виконання зобов`язань позичальника між зазначеними сторонами був укладений Договір іпотеки від 05 липня 2007 року. Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з п. 1.1. Договору іпотеки від 05 липня 2007 року іпотекодавець ( [PERSON] ) передає в іпотеку іпотекодержателю (Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») нерухоме майно, яке є Предметом цього договору. Цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з Кредитного договору 314/0030/82/77420 від 27.06.2007 року, в подальшому "Кредитний договір", (а також усіх додаткових угод нього, які можуть бути укладені до закінчення строку), укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавець за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний по 27 червня 2017 року повернути іпотекодержателю кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії (надалі Кредит) з лімітом 53 040 (п`ятдесят три тисячі сорок) доларів США, здійснювати щомісячне погашення основного боргу в розмірі 1/120 від суми ліміту отриманого кредиту згідно графіку погашення, що є невід`ємною частиною кредитного договору, та щомісячно сплачувати нараховані відсотки річні за користування кредитом ануїтетними платежами згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним і цим договором, та витрати, пов`язані з реалізацією заставленого майна, що понесені іпотекодержателем. Пунктом 1.2. Договору іпотеки від 05 липня 2007 року передбачено, що предметом іпотеки, є нерухоме майно земельна ділянка, площею 0,060 га, розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наданих виписок по рахункам позивача, [PERSON] виконував свої зобов`язання за кредитним договором № 014/0030/82/77420 від 27.06.2007 року, щодо погашення заборгованості за кредитом (а.с.76-138, Т. 2). Однак, на момент звернення до суду, а саме 14 серпня 2015 року, заборгованість погашена не була в повному обсязі та строк дії кредитного договору не сплинув, оскільки закінчувався лише 27.06.2017 року. За твердженням позивача, відповідач не мав права укладати вказаний кредитний договір, у зв`язку з відсутністю станом на 27.06.2007 року відповідної ліцензії НБУ на укладення даних договорів в іноземній валюті та з`ясувавши дані обставини, звернувся з цього приводу до суду. Надаючи оцінку обґрунтованості доводів позивача та заявлених ним вимог щодо визнання кредитного договору недійсним, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Зі змісту оспорюваного кредитного договору №014/0030/82/77420 від 27.06.2007 року вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначені суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком і обопільно погоджених умовах, про що свідчить підписання ним договору без будь-яких зауважень чи заперечень. Позичальник не знаходився під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин, спроможний здійснити цей договір і виконання зобов`язань по ньому сторонни підписавши договір, погодили, що з укладенням договору сторони досягли згоди з усіх умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] визнав той факт, що протягом окремого періоду часу кредит він погашав, а це ще раз підтверджує, що позивач добровільно прийняв зобов`язання та погоджувався з умовами укладеного ним договору, що додатково також підтверджується виписками по його рахункам. Враховуючи, що вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про дійсність укладення між сторонами кредитного договору із погодженням всіх його істотних умов, з дотриманням вимог законодавства України. Разом з цим, згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Таким чином, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України. Так, неспроможними є доводи позивача щодо неможливості надання ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредиту в іноземній валюті, оскільки на момент укладення оспорюваного кредитного договору 27.06.2007 року мало ліцензію №10 від 11.10.2006 року, та відповідні дозволи до неї, видані Національним Банком України на здійснення банківських операцій, у тому числі в іноземній валюті (а.с.56, Т.2), в той час як мораторій на видачу кредитів в іноземній валюті, введений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року на момент укладення оспорюваного договору не діяв. Враховуючи правомірність надання ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредиту [PERSON] в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобов`язань в іноземній валюті з відкриттям окремих рахунків, що не суперечить положенням законодавства України, на переконання суду не існує правових підстав ставити під сумнів право відповідача здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобов`язань з [PERSON] в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобов`язань в валюті надання кредиту. Зважаючи на те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, [PERSON] на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в іноземній валюті - доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаним та повідомленим про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які він як позичальник несе сам, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання даного договору недійсним. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Встановлено, що згідно з пунктом 5.1 Кредитного договору позичальник зобов`язується виконувати умови, передбачені цим Договором. Здійснювати безготівковим платежем або готівкою, в касу Кредитора: Щомісячно, до 15 (п`ятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п.1.3. цього Договору та остаточне погашення отриманого кредиту до "27" червня 2017р. (включно) на рахунок, зазначений в п.4.1. цього Договору. Щомісячно, до 15 (п`ятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок № [NUMBER] , в "Райффайзен Банк Аваль", МФО 328351. Щомісячно, до 15 (п`ятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату комісії за обслуговування кредиту на рахунок № [NUMBER] , в "Райффайзен Банк Аваль", МФО 328351. Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент укладення Кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. В укладеному Кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін. При підписанні Кредитного договору позивач погодився з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримав примірник Кредитного договору, що дало йому додаткову можливість детально вивчити його умови. При цьому, суд не в змозі надати належну оцінку висновку експерта № СЕ-2505-6-1051.18 за результатами проведення судово-економічної експертизи, оскільки в ході проведеного дослідження, виходячи з наявних матеріалів, встановити відповідність наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором від 27.06.2007р. №014/0030/82/77420 громадянина [PERSON] перед банком станом на 21.08.2017р., складеного фахівцем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», (зокрема, по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу), на момент подачі позову (14.08.2015р. - дата реєстрації позову канцелярією суду), перед банком умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору від 27.06.2007р. №014/0030/82/77420 та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором, в тому числі, згідно наданих на дослідження банківських виписок, неможливо та за результатами проведеного дослідження встановити відповідність сум нарахованих процентів за графіком погашення кредиту (додаток №2 до кредитного договору) безпосередньо умов кредитного договору від 27.06.2007р. №014/0030/82/77420, неможливо. Щодо посилань позивача на недійсність (нікчемність) оспорюваного кредитного договору, суд вважає за необхідне вказати наступне: Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення оспорюваного Кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Пунктом 3.6 Правил передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо). Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення цієї статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. З огляду на встановлені судом обставини та проаналізовані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] з огляду на їх недоведеність, безпідставність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§58 рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 року №4909/04 у справі «Серянін та інші проти України). Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Тому, інші доводи та посилання позивача та його представника, суд залишає поза увагою з огляду на відсутність доказів, які б визначали необхідність їх врахування судом. За таких обставин, проаналізувавши вищевикладені доводи та положення законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed