Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ "Моторскомінвест" про захист прав споживачів шляхом визнання недійсними окремих положень попереднього договору, розірвання попереднього договору купівлі-продажу, стягнення авансу у сумі 75 533 грн. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 17 серпня 2018 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Моторскомінвест», яке є відповідачем у даній справі було укладено попередній договір №1272 купівлі-продажу транспортного засобу - ВАЗ Лада Веста СВ 2016 року випуску. Відповідно до п.1.2 Попереднього Договору, Продавець зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження Покупцеві зазначений вище автомобіль. Абзацом першим п.1.5 Попереднього Договору встановлено, що сторони зобов'язуються укласти Основний договір 22 серпня 2018 року, за умови повного виконання п.2.1 Попереднього договору. Позивач зазначає, що на виконання обов'язку, який покладено на нього п.2.1 Попереднього договору ним на рахунок відповідача були перераховані грошові кошти в сумі 75 533 грн. В цілому пункт 1.5 Попереднього договору має наступну редакцію: «Сторони зобов'язуються укласти Основний договір 22 серпня 2018 року за умови повного виконання п.2.1 цього Попереднього договору. Відповідно до другого абзацу п.1.5 Попереднього договору, Основний договір має бути укладений у термін до 31 грудня 2019 року. Тобто п.1.5 встановлює два абсолютно різні терміни дії попереднього договору. визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивач вважає, що вищевказаний Попередній Договір містить несправедливі умови, які полягають у зазначенні у Договорі двох абсолютно різних термінів дії, і наданні права Продавцю виключно на власний розсуд визначити термін дії Договору, починаючи з 23 серпня 2018 року і до 31 грудня 2019 року. Позивач також вважає, що несправедливим є абзац другий пункту 1.5 Попереднього договору, внаслідок чого, на підставі п.п. 3,11 ч.2, ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів», вказаний абзац повинен бути визнаний недійсним. Про несправедливість умов абзацу 2 пункту 1.5 Попереднього договору свідчить те, що 22 серпня 2018 року він прибув до представника відповідача для укладання Основного договору , проте йому повідомили, що транспортний засіб для нього відсутній. Представник компанії запевнив його, що з ним зв'яжеться керівництво і повідомить, коли саме буде укладено Основний договір. Протягом всього дня 22 серпня 2018 року він неодноразово телефонував за номерами, які надав йому представник компанії, а також на номер, який вказаний у договорі. Вдалося додзвонитися за номером, що міститься в договорі (він же зазначений в ЄДРПОУ), де йому знову повідомили, що необхідно чекати, коли з ним зв'яжеться керівник. Щоб Продавець не звинуватив його в тому, що це він ухилився від укладання Основного договору, ним, на адресу відповідача, було направлено лист, в якому він повідомив про готовність укласти Основний договір. Таким чином з вини сторони відповідача Основний договір не був укладений в термін, визначений абзацом першим пункту 1.5 Попереднього договору, а саме 22 серпня 2018 року. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. В даному випадку положення другого абзацу п.1.5 Попереднього договір №1272 від 17 серпня 2018 року суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних обов'язків сторін та завдають шкоду споживачу, який сплатив грошові кошти у вигляді авансу, готовий виконати взяті на себе зобов'язання, проте не має змоги отримати товар внаслідок невиконання своїх обов'язків продавцем, термін виконання яких залежить виключно від волі продавця. Позивач вважає, що оскільки Основний договір у визначений день - 22 серпня 2018 року - не був укладений з вини відповідача, тому попередній договір підлягає розірванню. Ухвалою суду від 03.09.2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в сумі 75 533,00 грн., які знаходяться на рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Моторскомінвест" № 26002010007016, код ЄДРПОУ отримувача 42215499, в АКБ "Індустріалбанк", код банку отримувача 313849, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Моторскомінвест". Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. За таких обставин, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 17 серпня 2018 року між сторонами у даній справі було укладено попередній договір №1272 купівлі - продажу транспортного засобу - ВАЗ Лада Веста СВ 2016 року випуску, копію якого додано до матеріалів справи ( а.с. 14-15). Відповідно до п.1.2 Попереднього Договору, Продавець зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження Покупцеві зазначений вище автомобіль. Абзацом першим п.1.5 Попереднього Договору встановлено, що сторони зобов'язуються укласти Основний договір 22 серпня 2018 року, за умови повного виконання п.2.1 Попереднього договору. Відповідно до п.2.1. Попереднього договору, на підтвердження дійсних намірів Сторін на укладення основного договору Покупець перераховує на поточний рахунок Продавця грошові кошти в сумі 75 533 (сімдесят п'ять тисяч п'ятсот тридцять три) гривні, Продавець своїм підписом під попереднім Договором підтверджує отримання коштів. На виконання обов'язку, який покладено на позивача п.2.1 Попереднього договору останнім на рахунок відповідача були перераховані грошові кошти в сумі 75 533 грн. За здійснення вищевказаної операції позивачем було сплачено грошові кошти в сумі 700 гривень - оплата банку за прийом та обслуговування платежу. Вищевказані обставини підтверджуються платіжними документами: квитанцією № П117/6835403/1 від 17.08.2018 р. на суму 75533,00 грн., квитанцією № П117/6835403/2 на суму 700 грн., копії яких додано до матеріалів справи ( а.с. 16). Згідно ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Стаття 252 ЦК України розрізняє поняття строку та терміну: 1. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. 2. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. В цілому пункт 1.5 Попереднього договору має наступну редакцію: «Сторони зобов'язуються укласти Основний договір 22 серпня 2018 року за умови повного виконання п.2.1 цього Попереднього договору. Якщо на зазначену вище дату Майно не буде придбано Продавцем з метою його відчуження Покупцеві, то Сторони визначили, що Основний договір буде укладений на 5 п'ятий) день після придбання Продавцем майна, про що останній зобов'язується повідомити Покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладання Основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року». Враховуючи положення ст.252 ЦК України щодо визначення понять «строк» та «термін», вбачається, що абзац другий має суттєві та істотні відмінності від першого абзацу щодо визначення терміну укладання Основного договору. Придбання транспортного засобу з метою продажу його покупцю не можна назвати подією, яка має неминуче настати, оскільки вчинення такої дії залежить виключно від волі Продавця. Таким чином, відповідно до другого абзацу п.1.5 Попереднього договору, Основний договір має бути укладений у термін до 31 грудня 2019 року. Тобто п.1.5 встановлює два абсолютно різні терміни дії попереднього договору, а саме: -відповідно до абзацу 1 - з моменту підписання і до 22 серпня 2018 року; -відповідно до абзацу 2 - з моменту підписання і до 31 грудня 2019 року. При цьому обрання терміну дії Попереднього договору залежить виключно від волі Продавця, а саме від моменту, коли він вирішить все ж таки придбати транспортний засіб для продажу Покупцю. Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає можливість визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про: 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Згідно ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Вищевказаний Попередній Договір містить несправедливі умови, які полягають у зазначенні у Договорі двох абсолютно різних термінів дії, і наданні права Продавцю виключно на власний розсуд визначити термін дії Договору, починаючи з 23 серпня 2018 року і до 31 грудня 2019 року. Несправедливим є абзац другий пункту 1.5 Попереднього договору, внаслідок чого, на підставі п.п. 3,11 ч.2, ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів», вказаний абзац повинен бути визнаний недійсним. У відповідності до термінів, визначення яких наводиться у ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22 частини 1); продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19 частини 1). Таким чином в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», з моменту укладення Попереднього договору купівлі - продажу транспортного засобу від 17 серпня 2018 року, позивач набув прав та обов'язків споживача відносно відповідача по справі - ТОВ «Моторскомінвест». Позивачем на адресу відповідача, було направлено лист від 22.08.2018 р., в якому він повідомив про готовність укласти Основний договір, копію листа додано до матеріалів справи з копією поштового повідомлення про вручення ( а.с.13, 17). Таким чином з вини сторони відповідача Основний договір не був укладений в термін, визначений абзацом першим пункту 1.5 Попереднього договору, а саме 22 серпня 2018 року. Відповідач навмисно не виконав взяті на себе зобов'язання, знаючи, що формально він може пояснити, що такі його дії не порушують умови договору. Правова позиція, яка викладена Верховним Судом України у справі № 6-2766цс15, полягає в тому, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, вони порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. В даному випадку положення другого абзацу п.1.5 Попереднього договір №1272 від 17 серпня 2018 року суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних обов'язків сторін та завдають шкоду споживачу, який сплатив грошові кошти у вигляді авансу, готовий виконати взяті на себе зобов'язання, проте не має змоги отримати товар внаслідок невиконання своїх обов'язків продавцем, термін виконання яких залежить виключно від волі продавця. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За таких обставин, у випадку визнання недійсним абзацу другого п.1.5. Попереднього договору, виникає ситуація, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо укладання Основного договору в термін до 22 серпня 2018 року. Відповідно до п.1.8 Попереднього договору, цей договір вважається укладеним з моменту його підписання і діє до моменту укладання Основного договору. Суд вважає, що оскільки Основний договір у визначений день - 22 серпня 2018 року - не був укладений з вини відповідача, тому попередній договір підлягає розірванню. Згідно ч.2 ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Таким чином, враховуючи невиконання відповідачем умов попереднього договору, він піддягає розірванню. Відповідно до положень п.2.2 Договору, сплачені ним грошові кошти в сумі 75533 гривні є авансом. Згідно ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 352,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved