Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

17 грудня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому, збільшивши позовні вимоги 18.05.2015, просив солідарно стягнути з відповідачів заборгованістьза [PERSON] про надання споживчого кредиту від 11 березня 2008 року № 11312389000 в розмірі 326\~961грн. 70 коп., з яких 13\~403 швейцарських франка 35 сантимів заборгованості за кредитом та відсотками, що за курсом НБУ станом на 05.05.2015 станови 303\~583 грн. 88 коп., та 23\~377 грн. 82 коп. заборгованості по пені. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 11.03.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11312389000, згідно з яким остання отримала грошові кошти в сумі 19 900,00 швейцарських франків, які зобовязувалась повернути не пізніше 06.03.2018 та сплачувати протягом 30-ти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту проценти за користування кредитом у розмірі 10,99% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено Договір поруки від 11.03.2008, згідно з яким поручитель зобовязався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобовязань, що виникли з Кредитного договору.У звязку з неналежним виконанням [PERSON] про надання споживчого кредиту у [PERSON] перед банком утворилась вищевказана заборгованість.\~ 29.01.2015 [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист її прав, як споживача фінансових послуг, і просила суд визнати недійсними Договір про надання споживчого кредиту від 11.03.2008 № 11312389000, укладений між нею та ПАТ «УкрСиббанк», та додаткові угоди до нього від 16.02.2009 № 11312389000/1 та від 22.07.2010 № 2, а також іпотечний договір (нерухомого майна) № 31108Z65 від 11.03.2008, укладений між нею та ПАТ «УкрСиббанк». В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що Договір про надання споживчого кредиту № 11312389000 суперечить нормам Цивільного кодексу України, а також Законів України «Про захист прав споживачів»та«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у звязку з чим є недійсним, оскільки при підписанні договору було порушено законні права позичальника, як споживача фінансових послуг, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту, в звязку з чим позивачем договір було укладено під впливом помилки. Крім того, за твердженнямиКравець А.І., договір містить несправедливі умови, порушує принцип рівності сторін, не містить усіх істотних умов, оскільки не узгоджено мету і ціну кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту, відсоткову ставку, порядок повернення кредитних коштів і сплати процентів за їх користування, розмір витрат на страхування та розмір витрат на валютно-обмінні операції, обовязків банку; не зазначено, яким документом банк повинен підтвердити надання кредиту у швейцарських франках, прихована інформація щодо методики визначення валютного курсу. В порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правових актів Національного банку України, під час укладання цього [PERSON] відповідачем не було надано інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, методику визначення курсу іноземної валюти та комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом і відсотками за користування ним. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, а зустрічний позов задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 11 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», перейменованим у ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11312389000, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 19900 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 97324,75 грн., строком до 06 березня 2018 року, зі \~сплатою за користування кредитом 10,99% річних (далі по тексту Договір) (а.с. 5-11). В забезпечення належного виконання відповідачем умов [PERSON] в той же день позивач уклав зі співвідповідачем [PERSON] договір поруки № 31107Р87 (а.с. 12-13). 22 липня 2010 року та 03 лютого 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали додаткові угоди № 2 та № 3 до [PERSON] про надання споживчого кредиту № 11312389000 від 11.03.2008 відповідно щодо зміни схеми погашення кредиту (а.с. 14-15, 16-17). Відповідно до положень ст. 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів та механізм їх захисту врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів»№ 1023-XII від 12 травня 1991 року, в редакції Закону N 3161-IV від 1 грудня 2005 року (далі за текстом Закон). Законом встановлені певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту. Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до ст. 19 Закону будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно частин 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст.18 Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення\~\~ договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та зясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно-наслідкового звязку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в звязку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів убачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах №6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. В [PERSON] зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця АКІБ „УкрСиббанк в особі начальника відділення № 352 акціонерного комерційного інноваційного банку „УкрСиббанк [PERSON]; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у швейцарських франках в сумі 19\~900,00 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 97 324,75 грн., а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку і на умовах, зазначених в даному [PERSON]. Сторони також погодили, що у разі надання банком кредиту в іноземній валюті у швейцарських франках кредит надається банком тільки шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника згідно умов договору. Пунктом 1.2.2 договору визначено строк кредитування позичальник зобовязаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 06 березня 2018 року. За користування кредитним коштами встановлено процентну ставку, яка становить 10,99% річних протягом перших 30 календарних днів, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору; нараховування процентів за договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом „факт/360 відповідно до вимог чинного законодавства України. Розділом 3 кредитного договору визначені права та обовязки сторін. Так, пунктом 3.2.2 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту, а пунктом 3.4.4 передбачений його обовязок застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного року. Розділом 4 договору встановлено відповідальність сторін. Пунктом 3.4.5 передбачено, що сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток № 2). Також згідно умов договору його сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (п. 5.2). Підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Додатками № 1 та № 2 до [PERSON] визначений графік погашення кредиту, який є невідємною його частиною, а додатком № 3, який також є невідємною частиною [PERSON], комісії, що сплачуються позичальником при отриманні кредиту (а.с. 89-97 т. 1). До [PERSON] було укладено додаткові угоди. Додатком №1 до Додаткової угоди № 11312389000/1 було визначено графік погашення кредиту (а.с. 99-101 т. 1), Додатковою угодою № 2 від 22 липня 2010 року (а.с. 102-103 т. 1) змінена схема погашення кредиту, а згідно додатку № 2 визначено сукупну вартість кредиту (а.с. 104-107 т.1). Як убачається зі змісту договору та додатків до нього, додаткових угод до нього, в [PERSON] зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування. Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобовязань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем [PERSON], додаткових угод та додатків до них. Крім того, волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору (з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно умов договору саме швейцарських франків, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами [PERSON] підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов [PERSON] та підписанням додаткових угод до нього позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні [PERSON]. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Отже, доводи [PERSON] про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обовязків позивача та бланкетного характеру зобовязання надавача банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними. Суд не погоджується з твердженнями [PERSON] про те, що п.5.2 [PERSON] для позивача встановлено дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки лише в бік збільшення, оскільки умовами [PERSON] передбачена можливість такого збільшення лише за умови дотримання сторонами визначеної договором процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором без погодження з позичальником та порушення в звязку з цим прав останнього, які призвели до збільшення його зобовязань за кредитним договором. Безпідставними є і доводи відповідача, що формулювання п.1.3.1 [PERSON] дає можливість відповідачу нараховувати відсотки на всю суму кредиту, без врахування погашеної суми тіла кредиту, що також надає можливість необґрунтованого збільшення розміру плати за користування кредитними коштами, оскільки згідно пункту 1.3.3 проценти нараховуються не на всю суму кредитних коштів, а на залишок заборгованості по тілу кредиту. Можливість застосування методу «факт/360» для обрахування процентних доходів і витрат передбачена п.1.18 постанови НБУ від 18.06.2003 «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України». Оскільки застосування зазначеного методу розрахунку процентів не суперечить вимогам законодавства і є результатом домовленості сторін, а конкретний розмір процентів за користування кредитними коштами також визначено і в додатку № 2 - графіку платежів, які є невідємною частиною договору, то доводи відповідача, що передбачений [PERSON] порядок визначення розміру плати за користування кредитними коштами є таким, що вводить її в оману, є безпідставними. Відсутні в матеріалах справи і докази порушення прав позивача пунктом 3.4.4 [PERSON], яким передбачено обовязок позичальника страхування предмета застави. Пунктом 1.3.5 [PERSON] встановлено обовязок позичальника сплатити банку комісію, а пунктом 3.2.2 передбачено право позичальника на дострокове погашення кредиту без несення додаткових витрат, а також передбачена можливість вирішення питання щодо перенесення термінів погашення заборгованості за договором у випадку виникнення тимчасових фінансових або інших ускладнень з незалежних від позичальника обставин. За таких обставин, посилання [PERSON], що договір містить умови про зміни у витратах, зокрема, за обслуговування кредиту та за дострокове погашення кредиту, оскільки вони визначені формулою зі змінними величинами, що є підставою для визнання таких положень недійсними, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про визнання недійсною умови кредитного договору як несправедливої від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80цс12 не ґрунтується на матеріалах справи, в якій відсутні докази понесення позивачем всупереч його волі додаткових витрат, не передбачених договором. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, повязані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання [PERSON] в обґрунтування недійсності [PERSON] на обставини, які стосуються виконання його умов, зокрема і витрат, повязаних з проведенням конвертаційної операції по продажу швейцарських франків за її дорученням, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. Висновком № С-186 судової економічної експертизи від 12.08.2015 встановлено наступне. Враховуючи результати проведеного дослідження судовий експерт приходить до висновку, що, як передбачено Положеннями №№254, 82 та Інструкцією №337, у випадку, якщо кредит надається банком фізичній особі в іноземній валюті (за умови дотримання вимог національного законодавства, що регулює порядок надання кредитів в іноземній валюті), зарахування коштів на поточний рахунок позичальника в іноземній валюті здійснюється за його дорученням (розпорядженням) із застосуванням меморіального валютного ордеру.Потім за заявою клієнта про продаж іноземної валюти або банківських металів уповноваженим банком може бути здійснений продаж валюти і гривневий еквівалент проданої іноземної валюти може бути зарахований на поточний рахунок клієнта у національній валюті, вказаний у заяві.Надалі за заявою на видачу готівки позичальник, він же отримувач, може отримати готівку у національній валюті, що є гривневим еквівалентом проданої іноземної валюти, через касу банку.Всі первинні документи, складені при здійсненні вищеописаних операцій, повинні бути оформлені у відповідності до вимог Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку від 18 червня 2003 року № 254, Положенняпро оформлення та виконання документів на перерахування, зарахування, купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку від 05 березня 2003 року № 82, Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку від 14 серпня 2003 року № 337.Таке документальне відображення повинна була отримати операція з видачі акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» [PERSON] кредиту у сумі 19900,00 швейцарських франків відповідно до [PERSON] про надання споживчого кредиту №11312389000 від 11 березня 2008 року і, за дорученням (розпорядженням) позичальника (клієнта) з подальшою конвертацією даної суми іноземної валюти в гривневий еквівалент і отримання суми в національній валюті готівкою через касу банку.В обліку Банку дана операція повинна бути відображена з використанням рахунків, передбачених Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року №280, з врахуванням вимог Інструкції з бухгалтерського обліку операцій в іноземній валюті та банківських металах у банках України, затвердженої постановою Правління Національного Банку України від 17 листопада 2004 року № 555. В результаті проведеного дослідження судовий експерт також дійшла висновку, що документальне оформлення операції з видачі АКІБ "УкрСиббанк" кредиту [PERSON] за [PERSON] про надання споживчого кредиту № 11312389000 від 11.03.2008 не відповідає вимогам чинного законодавства України. Видача АКІБ «УкрСиббанк» [PERSON] кредиту у розмірі 19900,00 швейцарських франків відповідно до [PERSON] про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 11.03.2008 належно оформленими документами не підтверджується. Відповідно до положень, що містяться у Положенні про організацію операційної діяльності банках України, затвердженому постановою Правління Національного банку від 18 червня 2003 року № 254, із змінами і доповненнями, та Положенні про оформлення та виконання документів а перерахування, зарахування, купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів, затвердженому постановою Правління Національного банку від 05 березня 2003 року № 82, із мінами і доповненнями, документом, що підтверджує перерахунок АКІБ "УкрСиббанк" кредиту у безготівковій формі в сумі 19900,00 швейцарських франків на поточний рахунок позичальника [PERSON] №26206125434600 може бути меморіальний валютний ордер, що повинен відповідати формі, наведеній у Додатку 6 Положення № 82 та мати всі обов'язкові реквізити, передбачені п. 4.8 Положенням № 254 та Положенням №82.Меморіальний валютний ордер на перерахування кредитних коштів в іноземній валюті [PERSON] в сумі 19900,00 швейцарських франків, що містить усі необхідні реквізити та відповідає вимогам Положень №№254, 82, на дослідження судовому експерту не наданий, тому перерахування АКІБ «УкрСиббанк» кредиту у безготівковій формі в сумі 19900,00 швейцарських франків на поточний рахунок позичальника [PERSON] №26206125434600 оформленими відповідно до вимог нормативно-правових актівНаціонального банку України документами не підтверджуються. Наданими на дослідження судовому експерту документами наявність у АК "УкрСиббанк" на день видачі кредиту 11.03.2008 за [PERSON] про надання споживчого кредиту № 11312389000 від 11.03.2008 іноземної валюти в розмірі 19900,00 швейцарських франків для видачі кредиту не підтверджується. Виходячи з предмета спору, з врахуванням положень статей 58 і 59 ЦК України щодо належності і допустимості доказів, враховуючи, що меморіальний валютний ордер від 11 березня 2008 року на суму 19\~900,00 швейцарських франків (а.с. 150 т. 1) та заява на продаж іноземної валюти або банківських металів № 01 від 11 березня 2008 року (а.с. 171), стосуються виконання умов [PERSON], суд не приймає до уваги висновки судової економічної експертизи, з врахування підстав предявленого зустрічного позову. З огляду на викладені обставини,суд не знаходить підстав для визнання [PERSON] про надання споживчого кредиту №11312389000 від 11.03.2008, додаткових угод до нього та іпотечного договору недійсними, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК Українипідставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідач умови договору не виконав внаслідок чого утворилася заборгованість, яка за розрахунком позивача (а.с. 212-226), станом на 08.05.2015 складає 326\~961грн. 70 коп., з яких 13\~403 швейцарських франка 35 сантимів заборгованості за кредитом та відсотками, що за курсом НБУ станом на 05.05.2015 становить 303\~583 грн. 88 коп., та 23\~377грн. 82 коп. заборгованості по пені. Порядок розрахунку суми пені та її розмір визначений пунктом 4.1 [PERSON], а саме: 1) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу (за кожний день прострочення), якщо сума заборгованості виражена в гривнях; 2) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу (за кожний день прострочення), сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті. Враховуючи вищевикладене, відсутність спору щодо розміру заборгованості, з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню заборгованість у сумі 326\~961грн. 70 коп., а також, враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, судовий збір по 1\~634 грн. 81 коп. з кожного.

Outcome: approved