Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

04 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду із вище зазначеним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги змінив, збільшивши розмір моральної шкоди на стягненні якої він наполягає з відповідача. По суті позовних вимог пояснив, що він тривалий час працював в ДП ДАК «Хліб України» Миргородському КХП №1 та протягом його роботи йому постійно затримували виплату заробітної плати, що спонукало його звертатися з заявами про видачу судових наказів з приводу стягнення заборгованої заробітної плати до Миргородського міськрайонного суду та з відповідними скаргами до різних інстанцій. Так судовим наказом Миргородського міськрайонного суду від 29 листопада 2010 року було стягнуто з відповідача на його користь заборговану заробітну плату в розмірі 2815 грн., а судовим наказом Миргородського міськрайонного суду від 12 січня 2017 року було стягнуто з відповідача на його користь заборговану заробітну плату в сумі 13976,18 грн. 13.03.2017 року останній судовий наказ був виконаний державною виконавчою службою та він отримав заборговану суму заробітної плати - 13976,18 грн. Своєчасною невиплатою заробітної плати підприємством-відповідачем було заподіяно йому значної моральної шкоди, яка проявилася в душевних переживаннях, повязаних з неможливістю забезпечити себе та свою сімю необхідними засобами до існування, погіршенні стану здоровя, відсутністю можливості придбати ліки, наявністю боргів за комунальними послугами, що потягло за собою відключення його помешкання від газопостачання та електропостачання, змусило його докладати додаткових зусиль для організації свого життя, брати кошти в борг. Заподіяну йому діями відповідача моральну шкоду оцінює в 115200 грн. та просить стягнути дану суму з ДП ДАК "Хліб України" Миргородського КХП №1 на його користь. Представник відповідача ДП ДАК "Хліб України" Миргородського КХП №1 [PERSON] позов не визнав та в його задоволенні просив відмовити. Пояснив, що дійсно позивач [PERSON] працював на підприємстві та своєчасно не отримував заробітної плати за виконану роботу. Наказом Миргородського міськрайонного суду від 29.11.2010 року було стягнуто з ДП ДАК «Хліб України Миргородського КХП №1 на користь [PERSON] заборговану заробітну плату з червня по липень 2010 року в сумі 2815,04 грн. Заборгована заробітна плата була виплачена позивачеві наступним чином: в січні 2011 року 2012,82 грн. та в березні 2011 року -802,22 грн. Наказом Миргородського міськрайонного суду від 12.01.2017 року було стягнуто з ДП ДАК "Хліб України" Миргородського КХП №1 на користь [PERSON] 14923,34 грн. Заборгована сума була перерахована [PERSON] 06 березня 2017 року. На час розгляду справи судом підприємство не має перед позивачем заборгованості по заробітній платі. Вважає, що немає вини підприємства у невиплаті позивачеві заробітної плати, оскільки ухвалою господарського суду Полтавської області від 27.04.2010 року розпорядником майна ДП ДАК «Хліб України» був призначений арбітражний керуючий. 12 вересня 2014 року на кошти, що перебувають у касі підприємства, або надходять до нього було накладено арешт Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Підприємством постійно вживалися заходи спрямовані на виплату заробітної плати працівникам. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки він звільнився з підприємства 27.11.2014 року. Також вважає, що позивачем не доведено заподіяння йому підприємством моральної шкоди, а тому в задоволенні позову просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] працював в ДП ДАК «Хліб України» Миргородському КХП №1 на посаді водія. Звільнений з підприємства за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України 27 листопада 2014 року (а.с.8). Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Підприємством-відповідачем порушувалися строки виплати позивачеві заробітної плати, про що свідчить Судовий наказ Миргородського міськрайонного суду від 29 листопада 2010 року за яким стягнуто з ДП ДАК «Хліб України» Миргородського комбінату хлібопродуктів №1 на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за червень-серпень 2010 року в сумі 2815,04 грн. та Судовий наказ Миргородського міськрайонного суду від 12 січня 2017 року, яким стягнуто з ДП ДАК «Хліб України» Миргородського комбінату хлібопродуктів №1 на користь [PERSON] заборговану заробітну плату за квітень, травень, серпень, жовтень, листопад, грудень 2012 року, січень, лютий, березень 2013 року, січень, лютий, березень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2014 року в сумі 14923,34 грн. (а.с.11, 14). Заборгованість по заробітній платі позивачеві виплачена в повному обємі, що підтверджено [PERSON] при судовому розгляді справи. Зокрема, за судовим наказом від 12 січня 2017 року - в березні 2017 року, що підтверджується копією постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с.32). За висновком судово-психологічної експертизи невиплата [PERSON] заробітної плати потягла за собою психотравмуючий вплив на особистість під експертного. [PERSON] зазнав негативних (деструктивних) змін в його емоційному стані, індивідуально психологічних проявах, які змушено змінили та перешкоджали його звичному соціальному функціонуванню як особистості і виникли внаслідок не виплати йому заробітної плати. Експерт визначив орієнтовний розмір заподіяної позивачеві [PERSON] моральної шкоди 36 мінімальних розмірів заробітної плати чинної на момент винесення рішення суду (а.с.71-83). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Суд приходить до переконання, що протиправними діями відповідача, що виразилися у несвоєчасній виплаті належних сум заробітної плати, позивачу [PERSON] було спричинено моральну шкоду, адже заробіток на підприємстві на час перебування у трудових відносинах з ним, був єдиним джерелом доходів для позивача і відповідач протягом значного періоду часу не виплачував [PERSON] заробітну плату. Ця обставина призвела до його моральних страждань, які були викликані переживаннями стосовно неможливості прогодувати себе та свої сім'ю, напруженими стосунками в сімї, які виникли з підстав неспроможності забезпечити її матеріально, що вимагало від нього вжиття додаткових заходів та зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з характеру та обсягу страждань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та взявши до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Відповідно до ч.ч. 6,7 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі. Суд враховує, що висновок експерта є одним із доказів, які підлягають оцінці та аналізу судом, та не має для суду наперед встановленого значення. Зважаючи на що суд вважає, що експертом не було належним чином оцінено становище самого підприємства-відповідача, відносно якого розпочато процедуру банкрутства ще у 2005 році, а отже, не виплата заробітної плати була повязана з обєктивними причинами. Ту обставину, що позивач з моменту звільнення у будь-який час мав можливість звернутися до суду з приводу стягнення заборгованої заробітної плати, але цим правом скористався лише в 2017 році. На підставі викладеного,

Outcome: partial