Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] та її представник адвокат Варода П. Б. пред"явили до суду позов до відповідачів [PERSON], [PERSON], треті особи - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладений 21 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександрою Сидорівною, зареєстрований в реєстрі за № 258. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказали , що оскільки момент укладення оспорюваного договору , у квартирі [ADDRESS] була зареєстрована позивачка [PERSON] та проживала без реєстрації із часу народження її неповнолітня дочка [PERSON], [INFO] , при укладенні договору була відсутня згода органу опіки й піклування на здійснення продажу квартири , відтак порушені охоронювані законом права неповнолітньої дитини на користування житлом. Також, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти ,є підставою для визнання такого правочину недійсним, навіть за відсутності реєстрації дитини. Покликаючись на наведене та правову позицію викладену Верховним Судом України у своїй постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-396/цс-15 просять заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. [PERSON] пред"явив до суду зустрічний позов до [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], 2010 року народження, [PERSON], [PERSON], третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів із помешкання , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] та його представники вказали, що [PERSON] внаслідок укладеного 21 лютого 2013 року договору дарування спірної квартири , набув права власності на спірну квартиру . Відповідачі проживають у спірній квартирі без будь яких визначених законом підстав, добровільно виселитися із квартири не бажають . Натомість, порушені його охоронювані законом права як власника майна у належному користування та розпорядженні своїм майном . За таких обставин вважає, що відповідачі будучи тимчасовими мешканцями підлягають до виселення зі спірного помешкання без надання їм іншого житлового приміщення. У судовому засіданні [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] та її представник адвокат Варода П. Б. заявлені ними позовні вимоги підтримали та просять задовольнити у повному обсязі , зсилаючись на мотиви наведені у позовній заяві та обставини цивільної справи. Зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом їх виселення без надання іншого житлового приміщення не визнають, оскільки вважають, що спірний договір купівлі продажу квартири підлягає до визнання недійсним, відтак , позовні вимоги [PERSON] є безпідставні, оскільки заявлені ним як власником майна. [PERSON]., представники [PERSON] -[PERSON] , адвокат Гарам Ю. А. заявлених [PERSON] позовних вимог не визнали, оскільки вважають, що спірний договір дарування квартири укладений відповідно до вимог закону, неповнолітня [PERSON] не була зареєстрована у спірній квартирі на час укладення договору дарування. Окрім цього [PERSON], будучи власником квартири [ADDRESS], розпорядився належним йому майном на свій розсуд подарувавши квартиру сину [PERSON], що не суперечить вимогам закону. Заявлений [PERSON] позов до відповідачів [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтримують, оскільки відповідачі проживають у спірній квартирі без законних на те підстав, та порушують охоронювані законом права [PERSON] на користування належним йому на праві власності майном -квартирою[ADDRESS]. Відповідачі [PERSON],[PERSON] позову не визнали, пояснивши, що мають право на користування спірним помешканням , оскільки, відповідачка [PERSON] була там зареєстрована,також, упродовж тривалого періоду часу вони там постійно проживають зі згоди [PERSON] Представник третьої особи - Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судовому засіданні підтвердила про відсутність висновку-згоди органу опіки та піклування при укладенні спірного правочину договору дарування квартири [ADDRESS], від 21 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , при вирішенні спору просить врахувати інтереси неповнолітньої дитини [PERSON], 2010 року народження. Третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. у судовому засіданні пояснила, що при посвідченні договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 21 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 258, за наданих сторонами документів , дотримані усі вимоги закону та інструкції щодо вчинення нотаріальних дій . Судом установлено : відповідач за первісним позовом [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] (далі по тексту - спірна квартира), що підтверджуються свідоцтвом про право власності, виданого 1 квітня 2005 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 1 березня 2005 року, яке зареєстроване Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 1 квітня 2005 року за реєстром №49617. Позивачка за первісним позовом [PERSON] є внучкою відповідача [PERSON] та зареєстрована і проживає разом із ним в спірній квартирі з 10 червня 2005 року, що підтверджується відміткою у її паспорті громадянина України та довідкою, виданою ПМП "Совр" 25 жовтня 2013 року за №25/10. 23 липня 2010 року у позивачки за первісним позовом [PERSON] народилася дитина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 05 серпня 2010 року, актовий запис №1787. Малолітня [PERSON] з часу свого народження проживає в спірній квартирі разом із своєю матір'ю позивачкою [PERSON] 21 лютого 2013 року відповідач за первісним позовом [PERSON] подарував відповідачу за первісним позовом та позивачу за зустрічним позовом [PERSON] спірну квартиру, що підтверджується договором дарування квартири (далі по тексту - оспорюваний договір), посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександрою Сидорівною, зареєстрованим в реєстрі за №258 та його реєстрація в Державному реєстрі права на нерухоме майно про реєстрацію права власності проведена цього ж дня та цим ж нотаріусом за номером запису про право власності - 189410. Відповідно до довідки від 29 лютого 2016 року №41, виданої ПМП «СОВР» на ім'я [PERSON], у спірній квартирі зареєстровані місцем проживання наступні особи: [PERSON], [INFO], прописана з 10.06.2005; [PERSON], [INFO], прописана з 22.03.2013; [PERSON], [INFO], прописаний з 10.06.2005; [PERSON] [PERSON], [INFO], прописаний з 12.03.2008; [PERSON], [INFO], прописаний 11.02.1991. Відповідно до Акта, складеного 17 жовтня 2016 року та затвердженого директором приватного малого підприємства "СОВР" м. Тернополя (балансоутримувачем будинку в якому розташована спірна квартира) [PERSON] , [INFO], із часу народження та по теперішній час проживає в спірній квартирі [ADDRESS]. Згідно довідки від 28 жовтня 2013 року за №1861/04-24, виданої Службою у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради відповідач [PERSON] не звертався до служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради по питанню надання дозволу на дарування спірної квартири. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], 2010 року народження підлягають до задоволення, зустрічний позов [PERSON] до задоволення не підлягає, виходячи із наступного: В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оспорюваний договір дарування є недійсним, оскільки при його укладенні його сторонами не дотримано вимог закону, виходячи з наступного. Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відтак, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Такої правої позиції притримується Верховний Суд України у своїй постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-396/цс- 15. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини 2 статті 18 Закону України "Про охорону дитинства", статті 405 Цивільного кодексу України діти членів сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. У відповідності з частиною 2 статті 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21лютого 1990року і ратифікована 27 лютого 1991 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За частини 1 статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України "Про охорону дитинства" , норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції "Про права дитини" та не можуть тлумачитися звужено. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог статті 8 Цивільного процесуального кодексу України та статті 3 Конвенції "Про права дитини" повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, власники нерухомого майна, в якому майнові права належать дитині, мають право розпоряджатися таким майном з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини, зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (з дозволу органу опіки та піклування), а тому отримання власником майна дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, але й тоді, коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину. Наведене тлумачення цілком узгоджується з позиціями, викладеними Міністерством праці та соціальної політики України в листі від 22.05.2006 року за №3411/0/14-06/042 та Міністерством юстиції України від 25.07.2006 року за №19-50-556 "Щодо отримання згоди органів опіки та піклування" . Відповідно до вимог частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Системний аналіз означених обставин та доказів, якими вони підтверджуються, норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, безсумнівно наводять на висновок, що на момент укладення оспорюваного договору дарування між відповідачами [PERSON] та [PERSON] малолітня [PERSON] мала право на житло та проживала у спірній квартирі. Оскільки відчуження спірної квартири всупереч вимогам статті 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" відбулося без попередньої згоди органів опіки та піклування, то вказаний правочин не можна визнати таким, що відповідає вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, а тому на підставі статті 215 Цивільного кодексу України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої доньки позивачки [PERSON] Ураховуючи задоволення судом первісного позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування , на підставі якого у позивача за зустрічним позовом [PERSON] виникло право на спірну квартиру, позовні вимоги останнього про усунення у користуванні квартирою, яка належить на праві приватної власності, і виселення з неї, є безпідставні, з огляду на те, що вони заявлені ним як власником майна, але це право він втратив у зв'язку із визнанням судом недійсним його правовстановлюючого документа - договору дарування.

Outcome: dismissed