Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю звернулося з даним позовом до суду мотивуючи свої вимоги тим, що внаслідок укладення 17.12.2012 року договору між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банком" та Товариством з обмеженою відповідальністю ""Кредитні ініціативи" про передачу прав за договорами забезпечення та договором відступлення прав вимоги, відбулася зміна кредитора, а саме ТзОВ "Кредитні ініціативи набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №593 від 20.10.2006 року, позичальником якого є [PERSON] . Так, 20.10.2006 року ЗАТ "АК Промінвестбанк" та [PERSON] уклали Кредитний договір №593, відповідно до якого Банк зобов`язується надати Боржнику кредит у сумі 49500 дол. США, а Відповідач зобов`язувався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу кредит в сумі 49500 доларів США. Також, в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Кредитором та [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір №593-594, відповідно до якого останні передали Кредитору нерухоме майно, а саме: будинок з надвірними спорудами, загальною площею 477,63 кв.м, житловою площею 227,69 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] . У порушення умов Договору іпотеки, [PERSON] зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого Банк прийняв рішення звернути стягнення на заставне майно в рахунок погашення боргу. Апеляційний суд Закарпатської області 05.04.2017 виніс рішення, яким вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи" до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та звернуто стягнення на будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після ухвалення рішення стало відомо, що в будинку, який є предметом іпотеки зареєстровані мешканці, включаючи малолітніх дітей, зокрема: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Малолітні (неповнолітні) [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітніх осіб. Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, забороняється передавати на прилюдні торги об`єкти нерухомості із зареєстрованими неповнолітніми особами. Отже, подальша реєстрація [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в будинку, що є предметом іпотеки, унеможливлює його реалізацію, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси Іпотекодержателя. Враховуючи те, що заборгованість за договором досі залишається не виплаченою, а право користування спірним майном в малолітніх виникло після укладення Договору іпотеки, тому Позивач просить виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та зняти останніх з реєстраційного обліку з будинку, загальною площею 477,63 кв.м, житловою площею 227,69 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з Відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" судові витрати по сплаті судового збору. В судове засідання представник позивача не з`явився, представник Дорош І.І. надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі повторно в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзиву на позов та заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що Відповідачі у встановлений законом строк відзиву не подали, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, всебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Так, згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно з частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. У частині третій статті 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, у частині другій статті 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і статті 109 ЖК Української РСР. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаного не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло має бути визначено в рішенні суду. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 06.03.2018 року у справі №303/1590/15-ц Такі ж правові висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 березня 2015 року у справі N 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі N 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі N 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16. В ході розгляду справи, судом встановлено, що між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 593 від 20 жовтня 2006 року, за яким банк надав останньому кредит в сумі 49500 доларів США, із зобов`язанням повернути ці кошти і проценти за користування ними в строк та на умовах, передбачених кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між позичальниками [PERSON] , [PERSON] та позикодавцем ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", було укладено іпотечний договір №593/594 від 24 жовтня 2006 року, відповідно до умов якого іпотекодавці [PERSON] та [PERSON] у випадку невиконання своїх зобов`язань за кредитним договором взяли на себе зобов`язання відповідати перед іпотекодержателем належним їм на праві власності нерухомим майном - житловим будинком з надвірними спорудами [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок належав відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ясінянської селищної ради від 21.10.2004 року №87. Право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстроване в Рахівському бюро технічної інвентаризації 19.10.2006 року за №12213807. Між тим, встановлено, що 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено договір відступлення прав вимоги та договір про передачу права за договорами забезпечення. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Товариство з обмеженою відповідальністю, у зв`язку з набуттям права вимоги й наявність заборгованості у відповідача за кредитним договором, скориставшись своїм правом вимоги за кредитним договором № 593 від 20 жовтня 2006 року та іпотечним договором № 593/594 від 24 жовтня 2006 року, укладених між первісним кредитором ПАТ "АКПІБ" та [PERSON] , [PERSON] , звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на заставне майно та 05.04.2017 Апеляційний суд Закарпатської області постановив рішення, відповідно до якого позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнив та у рахунок погашення заборгованості в сумі 238347 (двісті тридцять вісім тисяч триста сорок сім) грн. 18 коп. за кредитним договором № 593 від 20 жовтня 2006 року, яка складається із 167541 (сто шістдесят сім тисяч п`ятсот сорок одна) грн 16 коп. заборгованості за кредитом, 54858 (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 20 копійок заборгованості по відсотках, 15947 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок сім) грн 82 коп. пені за один рік, звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок із надвірними спорудами [ADDRESS] (загальною площею 477,63 кв. м, житловою 227,69 кв. м) шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не менше суми 1025374 (один мільйон двадцять п`ять тисяч триста сімдесят чотири) грн., указаної в іпотечному договорі № 593-594 від 24.10.2006 р. Позивач 20.02.2020 у листі №402 надіслав вимогу Відповідачам, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про добровільне виселення з будинку із надвірними спорудами [ADDRESS] з обов`язковим зняттям з реєстраційного обліку всіх мешканців житла протягом 30 днів з дня отримання даного повідомлення. Дана вимога залишена Відповідачами без реагування. У зв`язку з наведеним Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося до суду із зазначеним позовом, оскільки в будинку зареєстровані малолітні особи, що унеможливлює реалізацію зазначеного майна. Як підставу зазначено, що реєстрація дітей в житловому будинку після укладення договору не позбавляє Позивача вимагати через суд примусового виселення Відповідачів з житлового приміщення, що є предметом іпотеки, на яке банк звернув стягнення. Під час розгляду даної справи, відповідно до частини 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України Рахівська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування надала суду висновок, в якому зазначено про недоцільність примусового виселення з житлового приміщення громадян [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , оскільки зазначені громадяни проживають у цьому будинку, а їх виселення без забезпечення іншим житлом є грубим порушенням норм національного та міжнародного законодавства. Крім того, вказане майно було набуте цими громадянами не за рахунок коштів кредиту. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, позовні вимоги мають бути належним чином сформульовані та доведені саме позивачем, судом цивільні справи розглядаються в межах заявлених позовних вимог, а тому саме позивач у позові мав визначити те інше житлове приміщення, в яке підлягали виселенню відповідачі. Саме в цьому Верховний Суд у справі № 303/1590/15-ц визнає реалізацію законодавчих гарантій дотримання прав та законних інтересів осіб, споживачів фінансових послуг, у зв`язку з фінансовою кризою на ринку іпотечного кредитування, що запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Однак, з огляду на зазначені вище норми закону суд вважає, що підстав для виселення Відповідачів без надання іншого житла немає, оскільки іпотечне майно належало [PERSON] та [PERSON] до передачі його в іпотеку, тобто воно не було придбане за рахунок кредитних коштів. Ба більше, частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, згідно з яким не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. В ході розгляду справи було встановлено, що в будинку, який є предметом позову, зареєстровані та проживають малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Даних про те, що відповідачі мають інше житло суду не надано, тому виселення відповідачів з малолітніми дітьми по факту буде втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, оскільки таке поставило б під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем у зв`язку з розглядом даної справи залишити за позивачем.

Outcome: dismissed