Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

29 березня 2017 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON], позичальник, боржник) звернулася в суд з позовом до Товариства зобмеженою відповідальністю «Вест Транс» (далі - відповідач-1, ТзОВ «Вест Транс»), Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - відповідач-2, АТ «Брокбізнесбанк», банк) про визнання недійсним аукціону з продажу права вимоги за кредитним договором №486/07 від 07 серпня 2007 року та іпотечним договором від 07 серпня 2007 року та договорів про відступлення права вимоги. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 серпня 2017 року між банком та позичальником був укладений кредитний договір №486/07, відповідно до якого позивачу було надано кредит на суму 225 000,00 доларів США строком до 06 серпня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, було укладено іпотечний договір від 07 серпня 2007 року, який зареєстрований в реєстрі за №3204. В подальшому право вимоги за вищенаведеними кредитним та іпотечним договором було реалізовано на електронних торгах Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Транс», з яким банк уклав договори відступлення права вимог за кредитним та іпотечним договорами. Позивач зазначає, що спірні договори про відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договорами факторингу, які можуть укладатися лише між фінансовими установами. Аналогічно позивач зазначає, що ТзОВ «Вест Транс» було неправомірно допущено до участі в електронних торгах, оскільки це підприємство не має статусу фінансової установи. З наведених мотивів та підстав просить суд задовольнити позовні вимоги шляхом визнання недійсним аукціону та договорів про відступлення прав вимоги (а.с.4 зворот). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача-1 у судовому засіданні та письмових запереченнях від 15 травня 2017 року (а.с.85-88) просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що укладений договір є договором відступлення права вимога (цесії), а не договором факторингу. Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, однак у письмових запереченнях (а.с.122-124) просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що укладений договір є договором відступлення права вимога (цесії), а не договором факторингу. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 серпня 2017 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №486/07, відповідно до якого позивачу було надано кредит на суму 225 000,00 доларів США строком до 06 серпня 2012 року (а.с.5-7). На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та позичальником був укладено іпотечний договір від 07 серпня 2007 року про надання в іпотеку: - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 158,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загально площею 86,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - земельної ділянки для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд загальною площею 0,1025 га по [ADDRESS] Вказаний іпотечний договір приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т.І. та зареєстрований в реєстрі за №3205, 3206, 3207 (а.с.8-10). Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11.06.2014 № 45 про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» (та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК». Процедура ліквідації банку наразі триває. В подальшому в межах процедури продажу активів банку, 09 березня 2017 року були проведені електронні торги результати яких оформлені протоколом №UA-EA-2017-02-21-000016-b (номер лоту Q3919625275b2879) (а.с.134). Зі змісту вказаного протоколу слідує, що до активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором №486/07 від 07 серпня 2007 року, який укладений з [PERSON] та договорами забезпечення, а саме земельної ділянки площею 1025 кв.м., житлових будинків загальною площею 158,50 кв.м. та 86,3 кв.м. Переможцем електронних торгів визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Транс». В подальшому, а саме 22 березня 2017 року між Товариством зобмеженою відповідальністю «Вест Транс» (новий кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (далі - банк) був укладений договір про відступлення права вимоги №148 відповідно до умов якого, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальника та іпотекодавця, зазначених у додатку №1 до цього договору (боржників), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов'язки боржників, за кредитним договором та іпотечним договором, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у додатку №1 до цього договору (основні договори). Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором (п.1). За цим договором новий кредитор в день укладення договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами та в розмірах вказаних в додатку №1 до цього договору, включаючи, але не виключно право вимагати належного виконання боржниками зобов'язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій та інших нарахованих доходів, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов'язань, тощо. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів (п.2). Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 1 042 000,00 грн, надалі за текстом ціна відступлення, відповідно до наступного - грошові кошти у сумі, визначені як різниця між сумою, зазначеною у пункті цього договору, та сумою зазначеною у підпункті 4.1 (гарантійний внесок оператору електронного майданчика), у розмірі 1 021 714,55 грн, сплачені новим кредитором банку до моменту укладення цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор (п.4). Банк не відповідає перед новим кредитор за невиконання або неналежне виконання боржниками своїх зобов'язань за основними договорами (п.6) (а.с.89-90). Крім того, 22 березня 2017 року між відповідачами був укладений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, в якому зазначено, що він укладається у зв'язку з укладення договору про відступлення права вимоги від 22 березня 2017 року №148. За умовами договору, первісний іпотекодержатель (банк) відступає новому іпотекодержателю (ТЗоВ «Вест Транс») права вимоги за іпотечним договором, укладеним між АТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON], з усіма додатковими угодами та додатками до нього, а новий іпотеко держатель приймає це відступлення. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрований в реєстрі за №272 (а.с.100-101). Також між відповідачами був укладений договір №125 від 22 березня 2017 року щодо нерозголошення банківської таємниці та конфіденційної інформації (а.с.96-97). Як встановлено судом та не заперечується сторонами, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Транс» не має статусу банку, або фінансової установи. Надаючи свою правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, кредитодавцем за кредитним договором може бути банк або інша фінансова установа. Однак чинним цивільним законодавством, а також законодавством, що регулює банківську діяльність, не передбачено імперативної заборони щодо можливості обслуговувати кредитні договори не фінансовими установами. Зокрема, статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Таким чином, з огляду на загальну теорію права, відповідно до якої спеціальна норма має вищу силу над загальною, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), а не норми Цивільного кодексу України, оскільки наразі АТ «Брокбізнесбанк» визнаний неплатоспроможним та знаходиться в процедурі виведення з банківського ринку. Так, частиною третьою статті 51 Закону визначено, що Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації. Тобто, законодавець надав право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб самостійно визначити способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, до яких в тому числі відноситься права вимоги до боржників. Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388. Зі змісту вказаного положення, так само як і зі змісту Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» слідує, що вони не містять жодного обмеження стосовно продажу активів банку у вигляді прав вимог до боржників саме фінансовим установам, або іншим банкам. Судом було встановлено, що на реалізацію пункту 10 частини першої, пункту 1 частини п'ятої статті 12 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внесла зміни своїм рішенням від 21.11.2016р. № 2526, що зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 13 грудня 2016 р. за N 1611/29741 до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме: У пункті 5.11 главі 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року N 2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за N 1581/21893, слова "між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)" виключила. Тобто з 13 грудня 2016 р. редакція пункту 5.11 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388 встановлює, що право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов'язання, шляхом проведення відкритого конкурсу, мають право не тільки банки та небанківські фінансові установи, так і інші фізичні та юридичні особи, котрі не віднесені до банків та небанківських фінансових установ. Відповідно до пункту 2 -1 частини першої ст.. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"встановлено, що відкриті торги - це спосіб продажу майна (активів), за якого переможцем (покупцем) стає учасник, що відповідає конкурсним умовам, запропонував за майно (активи) найвищу ціну та взяв на себе виконання конкурсних зобов'язань, а для об'єктів цивільних прав, обмежених в обороті, - також може мати зазначене майно у власності чи на підставі іншого речового права та має відповідні ліцензії і дозволи. Отже, суд вважає помилковими доводи позивача, що Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» мало право реалізовувати вимоги [PERSON] на електронних торгах будь-яким організаціям, в тому числі без статусу банку або фінансової установи з посиланням на п.2-1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки: - спосіб продажу спірного майна відповідає пункту 5.11 Положенню про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388; - спірне майно не є обмеженим в обороті, а тому відповідні ліцензії і дозволи не є обов'язковими для набувача права грошової вимоги. За таких обставин, суд дійшов висновку, що при укладенні спірного договору про відступлення права вимоги від 22 березня 2017 року сторони керувалися положеннями статей 512, 513,514 ЦК України та зазначений договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним. З аналогічних підстав суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 02.03.2017 року та аукціону з продажу права вимоги за кредитним договором№486/07 від07.08.2007 року та іпотечним договором від 07.08.2007 року. Суд вважає недоречними посилання позивача на правові позиції Верховного суду України, які викладені у постановах від 25 травня 2016 року №3-477г16 та 13 квітня 2016 року 3-238гс16, оскільки по-перше, правовідносини у вказаних постановах виникли не стосовно продажу активів при виведенні банку з ринку. По-друге, якщо слідувати тій логіці, що організація яка не має статусу банку або фінансової установи не має права розпоряджатися правами вимоги, які виникли з кредитних правовідносини, тоді і банк, який перебуває на стадії ліквідації, і банківська ліцензія якого відкликана, не може обслуговувати кредит та отримувати боргові кошти від боржників. Вказане суперечить загальним засадам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки такий підхід фактично унеможливлює реалізацію мети зазначеного закону, а саме захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Частиною першою статті 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» правомірно та обґрунтовано реалізувало на електронних торгах Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Транс» право вимоги за кредитним договором до [PERSON], а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, суд залишає судові витрати за позивачем.

Outcome: dismissed