Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Державного підприємства"Морський торгівельний порт Чорноморськ", в якому просить суд стягнути з державного підприємства "Морський торгівельний порт "Чорноморськ" на його 80 мінімальних заробітних плат, що становить 256000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнути з державного підприємства "Морський торгівельний порт "Чорноморськ" на користь [PERSON] 25 000 грн. в рахунок понесених матеріальних витрат. Судові витрати покласти на відповідача. Допустити негайне виконання рішення про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров"я, у межах суми стягнення за один місяць. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що з 2008 по 2013 рік він знаходився в трудових відносинах з державним підприємством Іллічівський морський торгівельний порт, де, відповідно до трудової книжки, працював докером-механізатором 4 класу (копія трудової книжки додається до позову). 22 березня 2012 року перебуваючи на денній зміні, згідно змінно-добового плану та табелю робочого часу, на території ДП ІМПТ під час виконання трудових обов»язків а саме: зачищення вантажу вручну (соняшникової олії), отримав виробничу травму: перелом нижньої щелепи вугла з права. 23.09.2014 року рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, що стався з [PERSON] 22.03.2012 року під час виконання трудових обов»язків а саме: перелом нижньої щелепи в області кута з права та зобов"язано підприємство скласти акт ф. Н-1. 18.03.2015 року відповідачем було складено акти про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, Н-5, який стався з [PERSON], 22.03.2012 року, що стверджується даними актами . Внаслідок завданої травми позивач був прооперований та змушений проходити курс лікування в Інституті стоматології НАМНУ м. Одеса, який тривав з 23 березня 2012 року по 03 травня 2012 року та в подальшому продовжував лікування в Інституті раку в м.Києві з 09.07.2012 року по даний час. Починаючи з 21.03.2013 до 2015 року відповідно до довідки Ульяновського МСЕК серії 10 ААА №871827 позивачу було встановлено третю групу інвалідності вперше, загального захворювання так, як на той час ще не було встановлено факт нещасного випадку на виробництві. Рішенням Кіровоградського МСЕК 25.10.2016 року позивачу встановлено 80% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом другої групи, причина інвалідності - трудове каліцтво, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА №181421 від 25 жовтня 2016 року. Починаючи з моменту отримання травми з 22 березня 2012 року по даний час позивач періодично перебуває на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у зв'язку з заподіяною травмою, що підтверджується медичними виписками та епікризами, які додаються до позову. На лікування позивачем було витрачено 25000 грн., що підтверджується чеками, які містяться в додатках до позову. Заподіяна позивачу шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці, тобто Державним підприємством "Морський торгівельний порт "Чорноморськ". Моральна шкода, яка заподіяна позивачу полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав безпосередньо під час травмування так і ті, котрі він переносить і по теперішній час. Через втрату професійної працездатності у розмірі 80% позивач не має можливості працювати на тих посадах, які дозволяють одержувати великий особистий заробіток, не має змоги і рівних прав з іншими громадянами України здійснювати та реалізовувати своє право на працю. Через втрату працездатності в розмірі 80% протягом тривалого часу частково порушені відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, тому що вони ходять на риболовлю, купаються, ходять на полювання, займаються спортом, ведуть активне громадське життя, а позивач через свої фізичні недоліки внаслідок зазначеного отриманого трудового каліцтва частково обмежений у спілкуванні з ними, не має змоги, як раніше, вести активний відпочинок разом із ними. При цьому позивача не залишає почуття власної неповноцінності у зв'язку з втратою організмом значної частини нормальних життєвих функцій унаслідок отриманого ушкодження здоров'я. Свої моральні і душевні страждання позивач оцінює в 256 600 гривень. Розраховуючи суму моральної компенсації позивач виходить з наступних міркувань: В даний час розмір мінімальної заробітної плати складає 3200 грн. Позивач оцінює розмір моральної шкоди, заподіяного трудовим каліцтвом, отриманим ним при виконанні трудових обов'язків у розмірі 80 мінімальних розмірів заробітних плат у зв"язку з втратою 80% професійної працездатності: 3200 грн. х 80 = 25600 грн., де 3200 грн. мінімальний розмір заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав та просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено протиправність діяння відповідача, наявність зв"язку між шкодою і притиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Судом встановлено, що з 2008 по 2013 рік позивач знаходився в трудових відносинах з державним підприємством Іллічівський морський торгівельний порт, де, відповідно до трудової книжки, працював докером-механізатором 4 класу ( а.с.6). 22 березня 2012 року, перебуваючи на денній зміні, згідно змінно-добового плану та табелю робочого часу, на території ДП ІМПТ під час виконання трудових обов»язків а саме: зачищення вантажу вручну (соняшникової олії), отримав виробничу травму: перелом нижньої щелепи вугла з права. 23.09.2014 року рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області (яке набрало законної сили) було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, що стався з [PERSON] 22.03.2012 року під час виконання трудових обов"язків а саме: перелом нижньої щелепи в області кута з права та зобов"язано підприємство скласти акт ф. Н-1. (а.с. а.с.114-129). 18.03.2015 року відповідачем було складено акти про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, Н-5, який стався з [PERSON], 22.03.2012 року ( а.с.а.с.10-20). Внаслідок завданої травми позивач був прооперований та змушений проходити курс лікування в Інституті стоматології НАМНУ м. Одеса, який тривав з 23 березня 2012 року по 03 травня 2012 року, та, починаючи з моменту отримання травми з 22 березня 2012 року по даний час позивач періодично перебуває на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у зв'язку з заподіяною травмою, що підтверджується медичними виписками та епікризами ( а.с.а.с. 21-23,78-82,89-97,100-113). Відповідно до копії довідки Ульяновського МСЕК серії 10 ААА №871827 позивачу було встановлено третю групу інвалідності вперше, загального захворювання ( а.с.8). Рішенням Кіровоградського МСЕК позивачу встановлено 80% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом другої групи, причина інвалідності - трудове каліцтво, що підтверджується копією довідки МСЕК серії 12 ААА №181421 від 25 жовтня 2016 року (а.с.7). Тобто, за час проведення первинного та повторного оглядів ступінь втрати професійної працездатності у позивача погіршився. На лікування позивачем було витрачено 14573,23 грн., що підтверджується чеками, доданими до матеріалів справи ( а.с.а.с.29-34,135-132). Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. З аналізу вищенаведених цивільно-правових норм слід дійти висновку про те, що працівник, якому заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка її завдала, відшкодування заробітку (доходу), втраченого ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-481 цс 16). Посилання представника відповідача на те, що захворювання [PERSON]- хронічний остеомієліт нижньої щелипи з права, яке є наслідком онкологічного захворювння, не пов"язане з виконанням трудових обов"язків спростовується матеріалами справи. Суд дійшов впевненого висновку, що доводи відповідача про те, що позивачем не доведено протиправність діяння відповідача, наявність зв"язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні- безпідставні, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обовязків. Стаття 13 Закону України "Про охорону праці" передбачає, що роботодавець зобов"язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог. До посилання представника відповідача щодо ненадання оцінки в рішеннях суду першої та апеляційної інстанції діям позивача при падінні та не зазначення в чому конкретно полягає протиправність діяння відповідачата, що призвели до травмування позивача, суд відноситься критично та вважає, що ці посилання не можуть бути покладені в основу рішення про відмову в задоволенні позову, з урахуванням унормованого статтею 153 КЗпП України обов'язку підприємства дбати про небезпечні умови праці своїх робітників, а також беручи до уваги описану в актах Н-5 і Н-1 та встановлену судом обстановку спричинення [PERSON] травми під час перебування на робочому місці та у робочий час. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач повинен виплатити позивачеві моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Крім того, Конституційний Суд України в п. 4.1. свого рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. З урахуванням наведенного, суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої трудовим каліцтвом, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов"язковому з"ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв"язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з"ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.13 згаданої Постанови Пленуму Верховного суду України роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З вищевикладеного вбачається наявність заподіяння шкоди позивачеві (його травмування в результаті нещасного випадку при виконанні трудових обовязків).Факт заподіяння позивачеві моральних страждань і обставини, якими вони заподіяні, підтверджено тим, що позивач в зв"язку з отриманою тяжкою травмою від нещасного випадку на виробництві тривалий час змушений проходити чисельні медичні огляди і обстеження, індивідуальні програми реалібілітації інваліда, лікування. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року N1-рп/2004 зазначено, що ушкодження здоровя, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обовязків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров"я тощо. Крім того, Конституційний Суд України в пункті 4.1 свого рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров"я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов"язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні і фізичні страждання. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров"я потерпілого погіршено. З урахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок отриманої на виробництві травми йому було заподіяно фізичний біль. Відповідно до п.п.3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, суд має зясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі він оцінює повязані з ними втрати, та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров"я позивача, характер отриманої травми, втрату 80% професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, а саме, незадовільний контроль за виконанням робіт збоку керівників підприємства, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача від одержаної травми, вимушені істотні змін в життєвих стосунках, наявність 2-ї групи інвалідності, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 128 тисяч грн.(сто двадцять вісім тисяч грн.) грн. в порядку відшкодування моральної шкоди та 14573,23 грн. матеріальної шкоди. Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.2011 № 4191 -VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні просить стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу в розмірі 6400 грн., а саме: за написання позовної заяви 1280 грн., написання заяви на заперечення 1280 грн., ознайомлення із матеріалами справи 1280 грн., представництво в суді 25.07.2017 року та 14.08.2017 року - 2560 грн. Дослідивши матеріали, суд встановив, що тривалість судових засідань 25.07.2017 року та 14.08.2017 року складає 17 хв., а тому стягнення витрат на правову допомогу в цій частині підлягає частковому задоволенню в розмірі 217 грн.60 коп., а всього стягненню витрат на правову допомогу із відповідача на користь позивача підлягає 4057,6 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1920,00 грн.

Outcome: partial