Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, заперечення проти позову або заяви про розгляд справи за їх відсутності до судового розгляду справи від них не надійшло. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просять суд здійснити поділ квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], шляхом визначення у цій квартирі по 1/4 частці [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визначити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], виділивши [PERSON] та [PERSON] в користування ізольовану кімнату, площею 19,0 кв.м., а [PERSON] та [PERSON] дві ізольовані кімнати, площею 11,8 кв.м. та 9,8 кв.м., залишивши кухню, ванну кімнату, коридор, передпокій, вбудовану шафу та лоджію в спільному користуванні, вселити [PERSON] та [PERSON] в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] та [PERSON] утримуватися від будь-яких дій, які можуть порушити право користування позивачами зазначеною квартирою, згідно визначеного судом порядку користування, зобов'язати ТОВ "Абонент ХХІ" розподілити особовий рахунок на спірну квартиру на два окремих рахунки згідно визначеного порядку користування квартирою та визначити [PERSON], як уповноваженого власника квартири, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON], кожного, по 2000 грн, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON], кожного, по 2000 грн. , а також стягнути з відповідачів на користь [PERSON] сплачений судовий збір. На обґрунтування позову посилаються на те, що 12 серпня 1989 року він, позивач [PERSON], зареєстрував шлюб із відповідачем [PERSON], яка на момент реєстрації шлюбу мала сина Романа, якого він, позивач, всиновив. В 1990 році йому, [PERSON], та його сім'ї була виділена квартира, яка складається із трьох ізольованих кімнат, площею 19,0 квм., 11,8 кв.м. та 9,8 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] . В 1991 році в нього, [PERSON], та [PERSON] народилася донька [PERSON]. В 1997 році зазначена квартира була приватизована, і кожен із членів його сім'ї, тобто вони, позивачі, та відповідачі були визнані власниками житлового приміщення, яке було передано їм у спільну власність без визначення часток співвласників. В грудні 2001 року він, [PERSON], придбав житловий будинок, розташований по [ADDRESS], але придбання цього будинку було нотаріально оформлено як договір дарування нерухомого майна. Після виконання ремонтних робіт він, [PERSON], та відповідач [PERSON] стали постійно проживати у будинку в сел. Жовтневе, а в квартирі залишилися проживати син [PERSON] та донька [PERSON]. Згодом сімейні відносини між ним, [PERSON], та [PERSON] стали погіршуватися, і в грудні 2013 року [PERSON] переїхала в квартиру по [ADDRESS], а син [PERSON] переїхав на проживання до будинку в сел. Жовтневе, який офіційно належав йому на праві приватної власності згідно нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку. Поселившись у спірній квартирі, відповідач [PERSON] вигнала із квартири її, позивача [PERSON], замінила замки на вхідних дверях, і тому вони, позивачі, не мають доступу до квартири, яка належить їм на праві спільної власності із відповідачами. Вважають, що кожному із чотирьох співвласників квартири на праві власності належить 1/4 частка спірної квартири, оскільки квартира була передана у спільну власність без визначення часток, і між ними та відповідачами відсутній договір про визначення часток співвласників. В зв'язку з тим, що відповідачі перешкоджають їм, позивачам, користуватися спірною квартирою, не пускають їх до квартири, погрожують, незаконно утримують належне їм майно, змінили замки на вхідних дверях до квартири, не погоджуються в добровільному порядку визначити частки співвласників нерухомого майна та порядок користування власністю, вони вимушені звернутися для судового захисту своїх прав. Також вважають, що діями відповідачів їм, позивачам, завдано моральної шкоди, оскільки відповідачі позбавили їх не тільки права на проживання у спірній квартирі, а й порушили їх права як власників нерухомого майна, при тому, що право власності є непорушним і охороняється державою, відповідачі самостійно користуються спільною власністю, поміняли замки на вхідних дверях до квартири, ображали та ганьбили їх, позивачів, незаконно утримують у квартирі їх особисті речі, що спричинило їм моральні страждання, завдало тривалого нервового та психологічного стресу, і що найболюче, що моральні страждання завдані близькими людьми. До судового розгляду справи від представника позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачів, позовні вимоги по суті та за обставинами справи представник позивачів підтримав у повному обсязі, просять позов задовольнити, і у випадку неявки відповідачів - згодний на розгляд справи за їх відсутності та ухвалення заочного рішення, представнику позивачів роз'яснений порядок перегляду заочного рішення за заявою відповідачів. Представник третьої особи - ТОВ "Абонент ХХІ" в судове засідання не з'явився, до судового розгляду справи н від ТОВ "Абонент ХХІ" надійшла заява з клопотанням про розгляд справи за відсутності їх представника. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивачів, представника позивачів та представника третьої особи, згідно вимог частини 2 ст. 158 ЦПК України, згідно якої особа, що бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином згідно вимог ч. 3 ст. 74 ЦПК України судовими повістками, які направлялися відповідачам поштовими відправленнями з рекомендованими повідомленнями за їх зареєстрованим місцем проживання, про причини своєї неявки відповідачі суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. В зв'язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, які були повідомлені належним чином, і які про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, суд відповідно до ст. 169 ч. 4 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), так як вважає, що є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, і потреба дачі особистих пояснень відповідачами відсутня. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних чи доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв'язку з тим, що представник позивачів не заперечує проти розгляду справи по суті за відсутності відповідачів, суд з їх згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом досліджені такі докази у справі: копія паспорту [PERSON], копія паспорту [PERSON], посвідчення ветерана війни-учасника бойових дій на ім'я [PERSON], свідоцтво по право власності на житло - квартиру по [ADDRESS], технічний паспорт на квартиру, акт про відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП, висновок за матеріалом ЖЄОЗПВКП № 8611 від 05 листопада 2014 року за заявою [PERSON], договір про надання послуг з газопостачання, укладений з [PERSON], свідоцтво про народження [PERSON], висновок за матеріалами ЖЄОЗПВКП № 8679 від 07 листопада 2014 року за заявою [PERSON], договір найма житла від 16 лютого 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Вивчивши письмові докази та матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивачами [PERSON] і [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON] у 1997 році була приватизована квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], на підтвердження чого Відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпродзержинського міськвиконкому на підставі розпорядження від 23 вересня 1997 року № 07077 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с. 19), в якому було зазначено, що квартира дійсно належить на праві спільної власності позивачам та відповідачам, без визначення правового режиму спільності, тобто не зазначено, на праві якої спільної сумісної або спільної часткової власності належить співвласникам зазначена квартира. Судом, на підставі зазначеного свідоцтва про право власності на житло та технічного паспорту на квартиру (а.с. 20-21), встановлено, що квартира по [ADDRESS], загальною площею 71,7 кв.м., в тому числі житловою площею 40,6 кв.м., дійсно належить позивачам [PERSON], [PERSON] та відповідачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності, без визначення часток співвласників, і будь яким договором правовий режим спільної власності та розмір часток співвласниками не визначався. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року (з наступними змінами) встановлювалося, що передача займаних квартир (будинків) в порядку приватизації здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частина 4 ст. 355 ЦК України встановлює презумпцію дії правового режиму права спільної часткової власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Така презумпція застосовується в тих випадках, коли в договорі конкретно не визначено правовий режим спільності. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. В зв'язку з тим, що між співвласниками квартири по [ADDRESS] відсутня будь-яка домовленість щодо розміру часток, а в свідоцтві про право власності на житло не зазначений правовий режим власності, то приватизував квартиру, кожен набув рівну з іншим частку квартири у власність, тобто 1/4 частку в праві спільної власності. А це означає, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] кожний, є власниками 1/4 частки квартири по [ADDRESS]. Також судом встановлено, що в квартирі по [ADDRESS] проживають тільки відповідачі, які перешкоджають позивачам користуватися нерухомим майном, частка якого належить їм на праві власності, відповідачі замінили замки на вхідних дверях і не пускають позивачів до житлового приміщення, внаслідок чого позивачі вимушені орендувати квартиру для проживання, що підтверджується договором оренди житла (а.с. 57). Факт створення позивачам перешкод з боку відповідачів в проживання в спірній квартирі підтверджується висновком за матеріалом ЖЄОЗПВКП № 8611 від 05 листопада 2014 року ( а.с. 23), в якому зазначено, що 05 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до Дніпровського РВ м. Дніпродзержинська із заявою, в якій зазначила, що її мати [PERSON] перешкоджає проживанню в квартирі по [ADDRESS], та висновком за матеріалами ЖЄОЗПВКП № 8679 від 07 листопада 2014 року (а.с. 55), в якому зазначено, що 07 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до Дніпровського РВ м. Дніпродзержинська із заявою, в якій зазначила, що його жінка [PERSON] не впускає його до житлового приміщення за місцем його реєстрації в квартирі по [ADDRESS] А тому суд вважає, що права позивачів як власників житлового приміщення дійсно підлягає захисту в судовому порядку і вони повинні бути вселені до житлового приміщення із зобов'язанням відповідачів не чинити позивачам перешкоди в проживання в спірній квартирі, і порушувати їх права як власників нерухомого майна, оскільки згідно ч.1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1, 3, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього прав чи обмежений в його здійсненні. Згідно технічного паспорту на квартиру по [ADDRESS] вона складається із трьох житлових кімнат, площею 19,0 квм., 11,8 кв.м. та 9,8 кв.м. Позивачі просять виділити їм у користування кімнату площею 19,0 кв.м., а відповідачам виділити дві ізольовані кімнати, площею 11,8 кв.м та 9,8 кв.м., що відповідає часткам сторін у праві спільної власності, оскільки кожен співвласник має право на користування належною йому 1/4 часткою житлової площі квартири, і із урахуванням того, що житлова площа квартири становить 40,6 кв.м., кожен із співвласників має право на користування 10,15 кв.м. житловою площею квартири. А тому виділення позивачам у користування ізольованої кімнати, площею 19,0 кв.м., при тому що вони мають право на виділення їм у користування 20,30 кв.м. житлової площі квартири, не порушить прав відповідачів, як співвласників спірної квартири. Визначення порідку користування спірною квартирою між сторонами у справі дійсно є підставою для розподілу особового рахунку на квартиру відповідно до визначеного порядку користування житловим приміщенням. Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має припущення щодо порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про здійснення певних дій для попередження такого порушення. Власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Що стосується стягнення з відповідачів моральної шкоди, то суд вважає, що в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Статтею 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а саме: ч.1 - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зважаючи на зазначені позивачами обставини та надані ними докази, з урахуванням розумності та справедливості, суд оцінює спричинену відповідачами позивачам моральну шкоду на суму 1000 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів на корить кожного із позивачів по 500 грн. В іншій частині позову про стягнення моральної шкоди позивачам належить відмовити. Відповідно до змісту вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову суд присуджує до стягнення понесених судових витрат позивачем [PERSON] судового збору в сумі 243,60 грн. за вимогами немайнового характеру та 243,60 грн. за вимогами про стягнення моральної шкоди (а.с. 1,2, 8), що підлягає стягненню з кожного відповідача в рівних частках по 243,60 грн. на його її користь; інші судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають.

Outcome: partial