Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Кредитної спілки " Хосен " про визнання кредитного договору № 347*30 від 25 квітня 2008 року недійсним. Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 25.04.2008 року між нею та Кредитною спілкою " Хосен " був укладений кредитний договір № 347*30 , за умовами якого вона отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 40 000 гривень , із розрахунку 21,6 % річних від суми залишку кредиту , строком на 60 місяців . Посилається на те, що укладений кредитний договір № 347*30 від 25.04.2008 року за своїм змістом, текстом та формою суперечить чинному законодавству. Позивач вважає, що пункти 5.1.2, 6.2 та 6.3 кредитного договору є несправедливими і незаконними, так як не відповідають актам цивільного законодавства та порушують його законні права та інтереси. Пунктом 6.2 зазначеного кредитного договору визначено, що у разі порушення позичальником строків сплати більше, ніж на один місяць, процентна ставка, подвоюється докінця дії договору, а пунктом 6.3 зазначеного кредитного договору визначено , якщо до закінчення строку договору, а саме 25 квітня 2013 року позичальник не погасить борг, то надалі плата за користування кредитом становить 10% місячних, тобто 120% річних. Вважає, що такі умови , які включені до кредитного договору є порушенням приписів п.4 ч. 5 ст. 11, п.3 ч.3 ст. 18, п.3 ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, на думку позивача кредитною спілкою порушено принцип рівності сторін договору, а саме відповідальності сторін за невиконання умов договору та їх прав, що суперечить приписам п.9 ч.1 ст. 6 ЗУ " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Кредитна спілка в односторонньому порядку даним договором залишила за собою право в будь - який час підвищувати процентну ставку. Крім того, однією з підстав недійсності кредитного договору позивач зазначає те, що кредитний договір був підписаний невповноваженою на такі дії особою, а саме -головним бухгалтером, а на першій та другій сторінці договору відсутній підпис голови правління, що на думку позивача є порушенням приписів ст. 207 ГК України, ст. 16 ЗУ "Про кредитні спілки", ст. 203 ЦК України. Вказує на те, що перелічені порушення свідчать, що кредитний договір суперечить іншим актам цивільного законодавства, тому має бути визнаний недійсним. З посиланням на викладене, просить суд визнати недійсним кредитний договір № 347*30 від 25.04.2008 року з моменту його заключення з підстав, передбачених ст. 203, ч.5 ст. 215 ЦК України, ст. 6 ЗУ " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", п.4 ч. 5 ст. 11, п.3 ч.3 ст. 18, п.3 ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 ЗУ "Про кредитні спілки",вказуючи, що кредитний договір укладений з грубим порушенням норм закону України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала , просила суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові, надавши суду пояснення аналогічні вказаним. Зокрема наголосила на тому, що кредитний договір підписано не головою правління, а головним бухгалтером кредитної спілки. Звернула увагу суду на те, що умови кредитного договору не містять відповідальності кредитодавця. Зазначила, що кредитний договір містить умови, що дозволяють кредитній спілці в будь - який час підвищувати процентну ставку та без згоди позичальника вимагати повернення всієї суми кредиту, що на її думку є несправедливими умовами. Представник відповідача Кредитної спілки " Хосен " в судовому засіданні, заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав їх необгрунтованості, необ'єктивності та з підстав викладених у письмових запереченнях надісланих на адресу суду 12.12.2014 року . Заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що на виконання кредитного договору сторони добровільно на договірних засадах визначили умови користування кредитом, відсотки за його користування, у тому числі конкретні випадки збільшення розміру цих відсотків. Позивач ознайомлена з умовами кредитного договору, підписала його, а отже визнала умови кредитного договору. Зокрема, зазначає, що згідно п.2.3 кредитного договору - встановлено графік розрахунків, позивача взяв на себе зобов'язання погасити кредит і сплатити відсотки в установлений строк. Умовами п. 5.3.2 передбачено зміну відсоткової ставки - збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу. Умовами п.6.2 кредитного договору встановлено - у разі порушення позичальником строків сплати, передбачених п.2.3 договору більше ніж на один місяць процентна ставка, вказана в п.1.2 договору подвоюється до моменту повного погашення простроченої заборгованості. Зазначила, що кредитний договір був підписаний відповідно до довіреності уповноваженою особою - головним бухгалтером Єфімовою Г.Л. Просила суд, ухвалити рішення яким відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як роз'яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 25.04.2008 року між КС "Хосен" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 347*30, за умовами якого кредитна спілка надала позичальнику [PERSON] кредитні кошти в сумі 40 000 гривень , з відсотковою ставкою 21,6 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом , строком на 60 місяців, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 25.04.2013 року. Повернення кредиту та сплати відсотків відбувається згідно графіка розрахунків , що стверджується кредитним договором № 347*30 від 25.04.2008 року, копія якого приєднана до матеріалів справи ( а.с. 6-8) Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Сторони цього кредитного договору відповідно до положень п.6.2 цього договору погодили, що у разі порушення позичальником строків сплати , передбачених п.2.3 договору більше, ніж на один місяць процентна ставка, вказана у п. 1.2 договору, подвоюється до моменту погашення простроченої заборгованості та згідно з п. 6.3 договору- у разі порушення позичальником строків сплати, передбачених в п. 2.2 договору сплата за користування кредитом, що встановлена в п.1.2 даного договору, становить 10 % в місяць за весь період користування кредитом після закінчення строків, передбачених в п. 2.2 договору. Положенням п.7.2 даного кредитного договору стверджується факт того, що позичальник, підписавши цей договір, повністю розуміє всі умови цього договору і права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. При укладенні договору позивачка була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та їй наданий кредит на умовах обумовлених договором. Доводи позивача щодо порядку підвищення процентної ставки, зокрема, неправомірного нарахування позичальнику відсотків за цим кредитним договором за підвищеною відсотковою ставкою у порядку п. 6.2 кредитного договору , а також щодо доводів позивача про те, що пункти 5.1.2, 6.2 та 6.3 кредитного договору є несправедливими і незаконними, не ґрунтуються на матеріалах справи і підлягають відхиленню із наступних підстав. Відповідно до договору позичальник [PERSON] зобов'язується сплачувати спілці 1.8 % місячних (або 21.6 % річних) від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно з п.6.2 договору, у разі порушення позичальником строків сплати, передбачених п.2.3 договору більше, ніж на один місяць процентна ставка, вказана у п. 1.2 договору, подвоюється до моменту погашення простроченої заборгованості та згідно з п. 6.3 договору- у разі порушення позичальником строків сплати, передбачених в п. 2.2 договору сплата за користування кредитом, що встановлена в п.1.2 даного договору, становить 10 % в місяць за весь період користування кредитом після закінчення строків, передбачених в п. 2.2 договору. Також до позичальника не застосовуються штрафні санкції, оскільки не були передбачені умовами спірного кредитного договору. Таким чином, умови викладені в п. 6.2 та 6.3 кредитного договору є відповідальністю позичальника , яка застосовується у випадку прострочення строків сплати, передбачених п.п. 2.2,2.3 договору, а отже умови викладені в п. 6.2 та 6.3 кредитного договору не слід розцінювати як право кредитодавця в одностронньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника змінити процентну ставку за кредитом. Варто також зазначити, що згідно п. 28 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Із змісту кредитного договору вбачається , що сторони добровільно на договірних засадах визначили умови користування кредитом, відсотки за його користування у тому числі й конкретний випадок збільшення цих відсотків. Також згода позичальника на такі умови договору підтверджена його підписом на тексті договору, чого він не заперечував. Між сторонами виникли договірні відносини (його виконання), які, перш за все, регулюються нормами ЦК України, а не Законом України "Про захист прав споживачів". Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови підвищення відсоткової ставки, то вони мають виконуватись і вважаються такими, що момент досягнення домовленості настав. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. Вони встановлюються , зокрема Цивільним Кодексом України (статті 1048-1052, 1054). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди. Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України , про що свідчать їх підписи на договорі. Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним з підстав відсутності на думку позивача у кредитному договорі обов'язкової умови щодо встановлення відповідальності кредитної спілки за невиконання або неналежне виконання умов договору , а доводи позивача вважає власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин справи, в зв'язку з чим суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Що стосується вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з тих підстав, що він підписаний невповноваженою на те особою, а саме головним бухгалтером, суд виходить з наступного. Як встановлено судом кредитний договір № 347*30 від 25 квітня 2008 року, укладений між КС "Хосен" та [PERSON], підписаний від імені КС "Хосен" - головним бухгалтером Єфімова Г.Л. Судом встановлено, що відповідно до доручення від 01.04.2008 року підписаного головою правління КС "Хосен", Єфімова Г.Л. уповноважена зокрема, підписувати від імені КС "Хосен" договори кредитів. Відповідно до приписів ст. 16 ЗУ "Про кредитні спілки" голова правління кредитної спілки підписує доручення на провадження дій від імені кредитної спілки, а тому зважаючи на викладене , доводи позивача суд вважає безпідставними і необгрунтованими. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність обставин, які є підставою для визнання кредитного договору № 347*30 від 25 квітня 2008 року року недійсним, а відтак, у задоволенні позовних вимог належить відмовити .

Outcome: dismissed