Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

В липні 2014 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради про визнання права власності на будинок в порядку спадкування, в якій позивач вказує, що його батьку [PERSON] на праві власності на підставі договору на право пост ройки будинку, посвідченого Полтавською державною нотаріальною конторою 31.08.1944 року за № 1991, належав будинок за адресою: [ADDRESS]. Батько помер [INFO], позивач фактично прийняв спадщину після його смерті, оскільки на час смерті спадкодавця був зареєстрований та постійно проживав разом з ним. Проте оскільки оригінал правовстановлюючого документу не зберігся, він позбавлений можливості оформити право на спадщину в нотаріальній конторі.. Просмить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] загальною площею 67 кв.м житловою площею 23,2 кв.м в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Позивач в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, доручивши представляти його інтереси гр. [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Представник відповідача виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника поизвача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. На підставі Договору на право забудови № 499 від 05.08.1944 року, посвідченого нотаріусом Полтавської міської нотаріальної контори 31.08.1944 року за р. № 1991/1 та зареєстрованого в Полтавському міському Житловому управлінні 16.10.1944 року, [PERSON] отримав земельну ділянку комунальної землі по [ADDRESS] площею 875 кв.м, на якій побудував житловий будинок з надвірними будівлями. Житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] після закінчення будівництва зареєстрований в органах технічної інвентаризації [PERSON] на підставі вищевказаного договору. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS], виготовленого ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор" станом на 03.06.2014 року, власником значиться [PERSON], домоволодіння складається з: житлового будинку літ. "А-1", сараю "Б", навісу "Д", огорожі № 2, 3. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого повторно Центральним відділом ДРАЦС Полтавського міського управління юстиції 02.08.2014 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 86 років, про що зроблено актовий запис № 656. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] послався на те, що на час смерті батька [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з ним за адресою: [ADDRESS], тобто фактично прийняв спадщину. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, на час відкриття спадщини він єдиний зі спадкоємців першої черги проживав разом з батьком в спірному домоволодінні, мати його померла раніше брата, інших спадкоємців немає. Представник позивача зазначив, що оскільки у позивача [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ він не має можливості оформити право на спадщину в позасудовому порядку, у зв'язку з чим не звертався до нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, оскільки нотаріусом в будь-якому випадку йому було відмовлено в цьому, тому звернувся безпосередньо до суду. Як встановлено в ст. 529 ЦК України (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Виходячи з положень вищенаведеної норми, позивач як син померлого [PERSON], являється його спадкоємцем. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На підтвердження обґрунтованості тверджень про те, що позивач [PERSON] являється єдиним спадкоємцем померлого, подано до суду копію домової книги, а також витяг зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 02.08.2014 року. Дані витягу зі Спадкового реєстру свідчать про відсутність у ньому даних про те, що будь-які особи звертались до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], проте доказуванню підлягає також факт відсутності спадкоємців, які прийняли спадщину відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 року). Разом з тим, записи домової книги не підтверджують той факт, що зі спадкодавцем [PERSON] на час його смерті станом на [INFO] був зареєстрований лише позивач [PERSON], а подані позивачем докази не дають можливості достовірно встановити, що інші зареєстровані особи не являються спадкоємцями померлого, не проживали разом з ним на час смерті. Крім того, позивачем не доведено шляхом подання належним та допустимих доказів того факту, що він після смерті батька вступив в управління та володіння спадковим майном, а будь-які інші особи не виконали цього. Поряд з вищенаведеним, вирішуючи позовні вимоги [PERSON], суд враховує роз'яснення, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року, згідно з якими у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3 глави 13 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Разом з тим, судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертався, відповідно, очевидним є те, що постанова нотаріуса, винесена у відповідності з п. 3 глави 13 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", про відмову у вчиненні нотаріальної дії, як належний доказ неможливості оформлення спадщини в нотаріальній конторі, відсутня. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed