Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Одеського інституту Приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна академія управління персоналом"", третя особа [PERSON], про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, вказуючи, що наказом №43-к від 22 серпня 2013 року її було звільнено з посади старшого викладача кафедри економіки та підприємництва за ст. 38 КЗпП України, проте при звільненні з нею не було здійснено повного розрахунку по заробітній платі. Позов мотивований тим, що свої трудові обов'язки позивач виконувала сумлінно, невиплата заробітної плати стала підставою для звернення до суду. Просила стягнути з відповідача на її користь, з урахуванням уточнених позовних вимог, заборгованість по заробітній платі в сумі 8142 грн. 16 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 12960 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В ході розгляду справи позивач вимоги підтримала, наголошуючи на необхідності задоволення таких вимог. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що звільнення було здійснено без порушення норм трудового законодавства, заборгованість по заробітній платі відсутня. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі наказу №32-к від 01.06.2007 року [PERSON] було переведено на посаду старшого викладача кафедри економіки та підприємництва Приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна академія управління персоналом"", наказом №36-к від 31.08.2012 року строк трудового договору було продовжено на три роки, а наказом №43-к від 22 серпня 2013 року вона була звільнена з посади за власним бажанням. Позивач в ході розгляду справи пояснювала, що заборгованість по заробітній платі утворилася в період з квітня по серпень 2013 року, зазначаючи при цьому, що на початку серпня 2013 року вона звернулася до директора Інституту [PERSON] з проханням виплатити заробітну плату та якщо не буде здійснено ніякої виплати, то буде звільнятися. Проте ніякої виплати не було зроблено і 22.08.2013 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиплатою заробітної плати (а.с. 5), але її заяву повернули і попросили написати нову заяву, в якій [PERSON] не повинна була зазначати про те, що звільняється у зв'язку з невиплатою заробітної плати і на підставі цього їй виплатять всю зарплату. Позивач так і зробила та 22.08.2013 року була звільнена за власним бажанням, однак обіцяну заробітну плату з квітня 2013 року по день звернення до суду їй так і не було виплачено. Розмір заборгованості вираховувався виходячи з інформації, що міститься у довідках про заробітну плату наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" (а.с. 3-4), з урахуванням того, що у грудні 2013 року заборгованість була частково погашена у сумі 4472,84 грн. Представник відповідача в судовому засіданні стверджував, що заборгованості по заробітній платі не тільки не існує, більш того, позивач залишилася винною Інституту, оскільки отримала винагороду у розмірі більшому, ніж відпрацювала аудиторних та інших робочих викладацьких годин. При цьому зазначив, що така ситуація склалася за результатами перевірки виконання нормативних положень з організації навчального процесу та обґрунтованості оплати праці за фактично виконану роботу викладачами ПрАТ "ВНЗ "МАУП"", за підсумками якої було виявлено порушення та внесено пропозицію зобов'язати адміністрацію Одеського інституту ПрАТ "ВНЗ "МАУП"" вжити заходів, зокрема, з проведення перерахунків заробітної плати викладачам науково-педагогічного складу. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. За положеннями ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що адміністрацію Одеського інституту ПрАТ "ВНЗ "МАУП"" внесені зміни до штатного розпису станом на 2013 рік в бік погіршення оплати праці (зменшення посадових окладів працівникам інституту) без урахування вимог ст. 103 КЗпП України щодо повідомлення працівників про запровадження нових або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Суд, приймаючи до уваги зазначене, звертає увагу на тому, що поки не минув двомісячний строк, встановлений ст. 103 КЗпП, на підприємстві не можуть застосовуватися нові (змінені) умови оплати праці, які погіршують становище працівників. Лише Верховна Рада України спеціальною нормою може встановити, що погіршення умов оплати праці, що випливають з прийнятого нею закону, підлягають застосуванню до закінчення двомісячного строку. Закон не встановлює форми повідомлення власником працівників про погіршення умов праці. Але в разі спору власник повинен довести, що він цей обов'язок виконав. І виконав його саме щодо працівника (а не трудового колективу або всіх працівників), тобто при повідомленні працівників про зміну умов праці неперсоніфікованим способом власник повинен мати у своєму розпорядженні докази того, що відповідна інформація була отримана кожним працівником. Тому вивішування нових або змінених положень про умови оплати праці, повідомлення в пресі чи по радіо не може бути достатнім. Якщо працівник не був вчасно повідомлений про зміну умов оплати праці в бік погіршення, діють попередні умови праці. Оскільки нові (змінені) умови праці при цьому в дію не вводяться, одержувана працівником оплата праці відповідно до раніше встановлених умов за своєю юридичною та соціально-економічною природою цілком відповідає поняттю заробітної плати. Тому вона враховується повністю при обчисленні у відповідних випадках середньої заробітної плати. В ході розгляду справи достовірно встановлено, що адміністрацією відповідача взагалі не повідомлялося позивача про зміни в умовах оплати праці в бік її зменшення, що є безумовною підставою, в даному випадку, вважати бездіяльність відповідача такою, що порушила права позивача на отримання ним заробітної плати у розмірі, встановленому штатним розписом та узгодженим сторонами. За положеннями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, позивачем заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди. Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Так, відповідно до чинного законодавства моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі. При цьому, якщо дії винної особи заподіяли як майнову, так і моральну (немайнову) шкоду, то відшкодування майнової шкоди не звільняє таку особу від обов'язку відшкодувати моральну шкоду. При вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов'язку відшкодування тільки за умови, якщо вона доведе відсутність своєї вини (умислу або необережності). Таким чином, позивач повинен довести лише факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, а не наявність у цьому вини останнього. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджено. Враховуючи зазначені положення, судом не встановлено факту доведеності заподіяння моральної шкоди позивачеві, а сама позовна заява, окрім вимоги про стягнення суми моральної шкоди, не містить факту наявності та обґрунтування заподіяння такої шкоди. На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи із встановлених у судовому засіданні обставин порушення відповідачем положень трудового законодавства в частині необхідності повідомлення працівників про запровадження нових або зміну діючих умов оплати праці, суд прийшов до висновку, що пред'явлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 8142 грн. 16 коп., а також середнього заробітку за весь час затримки по день постановлення в сумі 12960 грн., виходячи зі змісту та меж позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial