Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

У липні 2016 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у відповідності до п.2 частини першої статті164 СК України. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що відповідач по справі є її донькою та матір'ю неповнолітнього онука [PERSON]. Батько дитини [PERSON] позбавлений батьківських прав за рішенням суду від 17 жовтня 2012 року. Відповідач проживає окремо від дитини, останнє відоме місце її проживання - Туреччина, участі у вихованні сина не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, про його підготовку до самостійного життя; не цікавиться його станом здоров'я, фактично дитина залишилась без батьківської турботи. З двох років шести місяців від народження онук проживає разом з бабусею, з 2003 по 2008 роки вона була опікуном неповнолітнього, на даний час опіку знято, оскільки онук близько трьох місяців мешкав разом з матір'ю в Туреччині, а потім наполіг на поверненні в Україну. Відповідач періодично приїздить до них у гості на на досить короткий час. Останній раз у січні 2016 року строком на один день, після від'їзду будь-який зв'язок із сином не підтримує. У такий спосіб відповідач діє всупереч інтересам неповнолітнього сина. В зв'язку з ситуацією, яка склалася, неповнолітній [PERSON] звертався з відповідною заявою до комісії з питань захисту прав дитини про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав його матері стосовно нього, і отримав висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення матері [PERSON] від виховання дитини з її винної поведінки, свідомого нехтування нею своїми обов'язками, що є підставою для позбавлення останньої батьківських прав. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі і наполягала на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позові. Не заперечує щодо вирішення питання про стягнення на її користь з відповідача аліментів на дитину. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином в порядку, передбаченому частиною п'ятою статті 74 ЦПК /ас. 32-33, 54/ , причину неявки суд не повідомила, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надала, заяв про розгляд справи за її відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. Представник третьої особи [PERSON] /довіреність № 2210/02-21 від 26.09.2016, ас. 57/ вважала, що є всі правові підстави для задоволення позову у повному обсязі, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] є доцільним і відповідає інтересам дитини. Прокурор Краснопільського відділу Охтирської місцевої прокуратури Явтушенко Ю.О., який брав участь у розгляді справи, висловив думу на підтримку позовних вимог. Допитаний за клопотанням позивача неповнолітній [PERSON] суду показав, що він проживає разом з бабусею, яка замінила йому маму. Батько позбавлений батьківських прав, а мама проживає в Турції. Три місяці він проживав з нею у Турції, але там йому не сподобалося, мама зловживала алкоголем, била його, заставляла вчити турецьку мову. Останній раз маму бачив близько року тому. За останні сім - вісім років вона приїздила лише три - чотири рази, подарунків не привозила, по приїзду вчиняла сварки, виганяла їх з бабусею з дому. Просив суд захистити його від насильства з боку матері, і позбавити її батьківських прав відносно нього. Допитана за клопотанням позивача свідок [PERSON] суду показала, що вона проживає по сусідству з родиною позивача, відповідач тривалий час проживає за кордоном, приїздить рідко, а коли приїздить, то вчиняє сварки, останній раз приїздила до сина в січні 2016 року на один день, участі у його вихованні не приймає. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 169 та статті 224 Цивільного процесуального кодексу України / далі - ЦПК України /. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, думку прокурора, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 ЦПК України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] у селищі Михайлівське Краснопільського району Сумської області народився [PERSON], і батьками дитини записані громадяни України [PERSON] та [PERSON], актовий запис за № 54 від 13 серпня 2001 року, місце реєстрації відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області /Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00016944262 від 02 серпня 2016 р., ас. 40-43/. Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 17 жовтня 2012 року батько дитини [PERSON] позбавлений батьківських прав відносно сина, дитину залишено проживати разом з [PERSON], [INFO] / копія ас. 9-10/. Неповнолітній [PERSON] проживає разом із бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS], в будинку належному відповідачу, де створені належні умови його проживання / ас. 11,13, копія ас. 17-19,/. Дитина відвідує Краснопільську ЗОШ І-ІІІ ступенів навчається у 8 класі. Відповідно до інформації навчального закладу участь у його вихованні приймає бабуся [PERSON], мати, за період навчання сина у школі, жодного разу не цікавилася шкільним життям дитини, батьківські збори не відвідувала / ас. 12/. Наявне Рішенням виконавчого комітету Краснопільської селищної ради Сумської області від 13.03.2003 року №32, яким позивач [PERSON] призначалася опікуном над її малолітнім онуком [PERSON], [INFO], оскільки батько від виховання дитини відмовився, а місце знаходження матері невідоме / ас. 14/. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини Краснопільської районної державної адміністрації, рішення № 3/3 від 31.03.2016 / ас. 15/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновку № 732/02-21 від 01 квітня 2016 року Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області як органу опіки та піклування, відповідача [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що відповідає інтересам дитини /ас.16/. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Правовідносини що склалися між сторонами у справі, виникли із сімейних правовідносин, врегульовані нормами статей 141, 148, 150, 164, 165, 166, 167,180-184,191-192 Сімейного кодексу України / далі - СК України /. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень статті 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи , які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до п. 2 частини першої статті 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в частині другій статті 6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в частині першій статті 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. На підставі пункту шість статті 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996р.), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітнього [PERSON], 2001 року народження, а також відсутність з боку відповідача піклування про фізичний і духовний розвиток сина, відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до її внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дитини до самостійного життя. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як матері від виховання дитини та її винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками. При цьому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки базується на ретельному з'ясуванню обставин справи і відповідає інтересам дитини. Вказані докази в їх сукупності та взаємозв'язку є належними, допустимими та достатніми. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином свої батьківських обов'язків. Враховуючи наведене, суд знаходить, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав з підстав, визначених п. 2 частини першої статті 164 СК України, є обґрунтованою і підлягаючою до задоволення. Відповідно до частини п'ятої статті 164 СК України необхідно надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до статей 181, 182, 184 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, і не можуть бути меншими, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно частини другої статті 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, коли аліменти визначаються в твердій грошовій сумі. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2016 становить 1455 грн., з 1 травня -1531 грн., з 1 грудня - 1637 грн. Таким чином, мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років станом на 28 вересня 2016 року / на день постановлення рішення у справі/ повинен становити не менше 459,30 грн. / 30 % від 1531 грн./. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" орієнтує суди на те, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. "Про виконавче провадження" максимальний розмір аліментів не повинен перевищувати в цілому 50 відсотків заробітної плати цієї особи (абзац 4 п. 17). Відповідно до частини четвертої статті 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Оскільки [PERSON] не може бути переданий будь-кому з батьків, суд знаходить, що переважне право на передання дитини має його баба [PERSON] і з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 600 (шістсот) гривень, щомісяця, до досягнення повноліття, починаючи стягнення з дня звернення до суду. При цьому, [PERSON] не надала суду доказів щодо її стану здоров'я, наявності інших утриманців, які враховуються при визначенні розміру аліментів, чим не виконала вимоги статей 10, 58, 59 ЦПК України, і судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Враховуючи наведене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до статті 367 ЦПК допустити негайне виконання рішення у межах платежу за один місяць. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», тому, стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір у сумі 551,20 грн. за подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved