Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання право власності на 1/2 частину квартири. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що у 2005 році вона та громадянин України [PERSON] познайомилися у Грузії під час свята, 6 вересня 2005 року вони стали проживати разом в Україні, а 4 жовтня 2005 року відсвяткували свій цивільний шлюб, але без його державної реєстрації у встановленому законодавством України порядку. Тобто на території України відбулася шлюбна церемонія без державної реєстрації шлюбу. Відповідач повністю взяв на себе обов'язки чоловіка щодо гідного матеріального забезпечення сім'ї, а позивач своєю щоденною працею піклувалась про господарство, вирішувала побутові питання сім'ї та створювала для свого чоловіка затишні та сприятливі умови сімейного життя. [INFO] року у них народилася дитина - громадянка України [PERSON]. На момент народження дитини вони проживали за адресою: [ADDRESS], а з серпня 2008 року без прописки проживали за адресою: [ADDRESS], яку було придбано 27 серпня 2008 року й зареєстровано право власності на [PERSON], так як позивач на той час була громадянкою іншої держави. Офіційно реєстрацію місця проживання спільної з відповідачем дитини, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] було здійснено відповідачем 3 червня 2015 року, позивача за даною адресою було зареєстровано 7 жовтня 2015 року. На підтвердження факту проживання однією сім'єю позивача і відповідача з 2005 року позивач надала до суду фотоматеріали, заяву громадянки [PERSON] про підтвердження факту проживання однією сім'єю [PERSON] і [PERSON] з вересня 2005 року, де приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю.було засвідчено підпис [PERSON], довідку житлового кооперативу "Салют" від 18.03.2016 р. № 89 про те, що разом із власником квартири [PERSON]. з моменту купівлі квартири проживають [PERSON] і [PERSON] з серпня 2008 року без прописки за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на вказані обставини та ст.ст. 3, 21, 61, 69-72 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 13, 15, 16, 321, 368, 392, Цивільного Кодексу України, ст.ст. 1, 3, 4, 57, 109, 118-120 Цивільного процесуального Кодексу України, Позивач просила: встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]) та [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]) з 06.09.2005 р. та в період придбання квартири [ADDRESS] згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХНМО Грішаковою О.В. 27.08.2008 р. за реєстровим № 7267; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]) та [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]) квартиру [ADDRESS], придбану згідно з договором купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХНМО Грішаковою О.В. 27.08.2008 р. за реєстровим № 7267; визнати за [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явилась, її представник підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, письмових пояснень або заперечень до суду не надав. Третя особа [PERSON] і його представник [PERSON] з'явилися в судове засідання, проти позовних вимог заперечували в повному обсязі і просили відмовити у задоволенні позову, так як це порушить майнові права [PERSON] Додатково пояснили, що 24.12.2012 р. між [PERSON] й [PERSON] були укладені Договір позики грошей від 24.12.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом ХНМО Прокопенко А.В. за реєстровим № 6169, іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХНМО Прокопенко А.В. за реєстровим № 6171. Згідно договору іпотеки зазначено, що у випадку невиконання Іпотекодавцем своїх зобов'язань по поверненню позики згідно договору позики від 24.12.2012 р. [PERSON] свої зобов'язання за договором позики не виконував і [PERSON] у 2015 році став звертатися до нього з вимогою повернення боргу і попередженням, що у разі неповернення боргу буде накладене стягнення на предмет іпотеки. Після цього позивач і її малолітня дитина прописалися у спірній квартирі і звернулися до суду із позовами про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним, про визнання договору іпотеки недійсним. Крім того, третя особа і його представник долучили до матеріалів справи копії договорів позики й іпотеки, копії письмової довідки Житлового кооперативу «Салют» від 12.12.2012 р. про те, що у квартирі за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON]., ніхто не зареєстрований, копію заяви [PERSON]. про те, що вказана квартира є його особистою приватною власністю, вищевказане нерухоме майно не є сумісною власністю, довів до відома, що іпотечний договір він укладає не перебуваючи у зареєстрованому та не перебуваючи у громадському шлюбі. Вказав, що положення ст. 57 СК України (майно, що є особистою приватною власністю) та ст. 74 СК України право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою) йому відомі. Зміст ст. 190 КК України (шахрайство: заволодіння чужим майном або набуття права на майно шляхом обману чи зловживання довір'ям, яке вчинено в особливо великих розмірах) йому відомі. Третя сторона і його представник звернули увагу суду на те, що позивачем були долучені до позовної заяви фотокартки. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] і [PERSON]. одружилися у місті Харкові у 2005 році, а на одній з доданих фотокарток подружня пара під час весілля і підписано"04.09.2005 рік, Грузія, г. Маріулі. Святкування весілля" Невідомо із ким одружився відповідач, і взагалі невідомо, що за жінка зображена на доданих фотокартках, й чи одна й та сама жінка зображена на всіх фотокартках, позивач жодного разу не з'являлася у судове засідання і її не бачили. До укладання договорів позики й іпотеки [PERSON] не було нічого відомо про існування сім'ї у [PERSON]., останній повідомляв, що він не одружений. Проаналізувавши матеріали справи, суд поставився критично до наданих до позовної заяви фотокарток, так як позивач жодного разу не з'являлася у судове засідання і як вона виглядає суду невідомо. Крім того, суд встановив, що офіційно реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] було здійснено лише 03.06.2015 р. Позивача за вказаною адресою було зареєстровано 07.10.2015 р., тобто через два з половиною роки після укладення оспорюваного договору іпотеки. Посилання позивачки на те, що спірна квартира була придбана за спільні з [PERSON] кошти, не підтверджені належними доказами. Доказів стосовно того, що сторони в зазначений період до реєстрації шлюбу були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет та спільне використання його, що між ними мали місце будь-які взаємні права та обов'язки, як між подружжям, - не надано. Письмова заява [PERSON] не підтвердила факт придбання квартири за спільні сумісні кошти сторін. Стосовно позовним вимог в частині встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] в період з 06.09.2005 року, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з недоведеністю. Сам по собі факт народження спільної дитини, сумісного відпочинку [PERSON] й [PERSON] також не є достатнім доказом на підтвердження факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю. Оцінка наявних у справі доказів кожного окремо та в їх сукупності, дає суду підстави для висновку, що [PERSON] та [PERSON] не проживали однією сім'єю в розумінні ст.3 Сімейного Кодексу України - не мали взаємних обов'язків та прав, спільного бюджету. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці чи за спільні кошти. Судом встановлено, що [PERSON] окремо набував право власності на спірне майно, визначаючи його особистою приватною, а не сумісною власністю, вказуючи у нотаріально посвідчуваних договорах на те, що ні з ким однією сім'єю без укладення шлюбу не проживає. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" надав роз'яснення, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Правове значення в даному випадку має доведеність обставин, на які посилається позивач в підтвердження вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та про поділ майна. Оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та зважаючи на те, що позивачка у встановленому законом порядку не довела факт того, що з 2005 по 2008 рік між нею та [PERSON] дійсно склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме, що вони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, а також й той факт, що джерелом придбання спірного майна були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У постанові від 02 жовтня 2013 року (справа №6-79цс13) Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення заявлених вимог, як щодо встановлення юридичного факту, так і щодо визнання майна спільним сумісним, виділу частки спірного майна. Стосовно позовним вимог в частині встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] в період з 06.09.2005 року, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з недоведеністю. Сам по собі факт народження спільної дитини, сумісного відпочинку [PERSON] й [PERSON] також не є достатнім доказом на підтвердження факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed