Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

28.10.2019 року позивач [PERSON] звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені по справі позовні вимоги, позивач зазначив, що йому на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , а його дружині [PERSON] та сину [PERSON] по 1/4 частині даного житлового будинку. Відповідач по справі є сином позивача та зареєстрований у вказаному житлі, однак з 2001 року у вказаному будинку не проживає. Реєстрація відповідача не дає можливості позивачу оформити субсидію, тому він звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 10.01.2020 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик до суду поштовим відправленням, заяв та клопотань по суті справи суду не надав. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи інтереси позивача, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності відповідача, на підставі наявних матеріалів справи, та постановити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , а його дружині [PERSON] та сину [PERSON] по 1/4 частині даного житлового будинку, що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №63784647 від 19.07.2016 року. Відповідач по справі [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 8404 від 21.10.2019 року, а також відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області. Факт не проживання відповідача [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] , підтверджується актом № 341 від 04.08.2019 року. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року N3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтеросована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними субєктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, повязаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення пропорційність між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обгрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у звязку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський протии України» від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом встановлено, що до теперішнього часу відповідач не знятий з реєстрації, та не проживає у спірному житлі, таким чином, враховуючи викладені обставини по справі, вимоги ст. 405 ЦК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved