Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

У серпні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 12 жовтня 2001 року до 27 березня 2007 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем у справі [PERSON] . У подружжя народилися доньки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказувала, що після розірвання шлюбу діти залишилась мешкати з нею. [PERSON] стверджувала, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] навчаються у Центрі обов`язкової середньої освіти коледжу "Бристоль", що знаходиться у м. Мадриді (Королівство Іспанія), що потребує їх виїзду з України до Королівства Іспанія. Проте батько дитини [PERSON] відмовився надавати дозвіл на виїзд доньок за кордон у супроводі матері. Позивач вважає, що ухилення [PERSON] від надання згоди на виїзд неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] суперечить інтересам дітей. З цих підстав [PERSON] просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] до Королівства Іспанія без згоди батька [PERSON] з 25 жовтня 2019 року по 24 жовтня 2023 року. Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Також представник позивача просив суд присудити з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 5900,00 грн. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, мотивуючи це тим, що позивач намагається вивезти дітей за кордон на тривалий час, що унеможливить спілкування батька з ними. Також відповідач просив суд відмовити у стягненні з нього витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у зв`язку з їх необґрунтованістю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Пояснення щодо позову третя особа суду не надала. Заслухавши вступні слова представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 12 жовтня 2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис №1366. [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] , а [INFO] - донька [PERSON] (а. с. 35, 36). За рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 березня 2007 року шлюб, укладений між сторонами справи, було розірвано. У судовому засіданні з`ясовано, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] мешкають з матір`ю. Матеріалами справи засвідчується, що на сьогодні [PERSON] навчається у коледжі "Реджо Експлора" (Королівство Іспанія) (а. с. 84-89), а [PERSON] - Центрі загальнобов`язкової середньої освіти "Бристольський коледж" (Королівство Іспанія) (а. с. 78-83). Для забезпечення навчання дітей в Королівстві Іспанія їх мати [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] з проханням надати згоду на виїзд їхніх доньок до Королівства Іспанія з 2019 року до 2023 року (а. с. 48), проте відповідач таку згоду не надав. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд дитини, яка досягли 16-річного віку, за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір`ю на постійне місце проживання до іншої країни без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та ст. ст. 141, 153, 157 СК України. Виходячи з аналізованих положень СК України, ЦК України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Згідно з ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Зважаючи на те, що діти проживають з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, ураховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] уже тривалий час навчаються у Королівстві Іспанія, суд вважає, що їх виїзд для продовження навчання до Королівства Іспанія відповідатиме найкращим інтересам дітей. Водночас суд наголошує, що за положеннями національного законодавства фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а тимчасовий виїзд дитини, яка досягли 16-річного віку, за межі України без згоди одного з батьків надається судом не ретроспективно, а на майбутні періоди. З огляду на це, суд дійшов висновку про необхідність надати дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON] до Королівства Іспанія без згоди батька у супроводі матері [PERSON] на строк з 20 січня 2020 року (дата ухвалення судового рішення у справі) до [INFO] року включно ([INFO] року [PERSON] досягне 16-річного віку та зможе самостійно виїздити за межі України). У справі відсутні докази, які б засвідчували, що [PERSON] після закінчення навчального року безумовно продовжить навчання в Центрі загальнобов`язкової середньої освіти "Бристольський коледж" чи будь-якому іншому навчальному закладі в Королівстві Іспанія, а тому суд надає дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON] до Королівства Іспанія без згоди батька у супроводі матері [PERSON] на строк з 20 січня 2020 року (дата ухвалення судового рішення у справі) до 30 червня 2020 року включно (завершення навчального року у освітньому центрі, в якому навчається [PERSON] ). Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (п. п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України"(п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зважаючи на те, що позивачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, суд позбавлений можливості перевірити їх обґрунтованість, а тому відмовляє [PERSON] у компенсації витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1536,80 грн. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: partial