Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з 1972р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер 26.04.2016р. В 1977р. її чоловіку [PERSON] була надана в користування квартира [ADDRESS] (нині - вул.Запорозького козацтва) в м.Запоріжжі, яка знаходиться в ЖБК №9 «Коммунальник». Пай за квартиру був виплачений ними в період зареєстрованого шлюбу в 1990р. Після викупу квартири член ЖБК став її власником. Також в період шлюбу, в 2008р., вони з чоловіком придбали транспортний засіб «DAEWOO NEXIA», державний номер [NUMBER], червоного кольору, який було зареєстровано на чоловіка. Вказане майно є спільним сумісним майном подружжя. За життя чоловіка вона не ставила питання про виділення її частки в цьому майні і визнання за нею права власності на цю частку. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини вказаної квартири та автомобілю. Спадкоємцями першої черги після смерті чоловіка є вона як дружина та їх діти [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) О.І. В установлений законом строк вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Діти з заявами про прийняття спадщини не звертались, у звязку з чим вважаються такими, що не прийняли її. У видачі їй свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, зокрема, свідоцтво про право власності на квартиру, яке чоловік за життя не отримав. У звязку з цим вона не може в нотаріальному порядку оформити своє право власності. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину легкового автомобіля «DAEWOO NEXIA», державний номер [NUMBER], червоного кольору, як на частку в спільному сумісному майні подружжя. Також просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину легкового автомобіля «DAEWOO NEXIA», державний номер [NUMBER], червоного кольору, в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], який помер 26.04.2016р. Позивач в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує повністю, просить його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засіданні не прибули, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов визнають повністю, просять його задовольнити. Представник третьої особи ЖБК №9 «Коммунальник» в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає повністю, просить його задовольнити. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, третьої особи за наявними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за такими підставами. Суд встановив, що позивачка [PERSON] знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 27.08.1972р. по день смерті чоловіка (арк.7). [PERSON] помер 26.04.2016р. (арк.6). Від цього шлюбу у них 06.11.1974р. народився син [PERSON] та 31.03.1979р. народилась донька [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] (арк.8-9). На підставі ордеру №736 від 05.08.1977р. [PERSON] на родину з 3х осіб була виділена квартира [ADDRESS] (нині-вул. Запорозького козацтва) в м.Запоріжжі (арк.10). Позивачка [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] була зареєстрована та фактично разом мешкали за вказаною адресою по день смерті [PERSON] Ію.О. (арк..11). Згідно довідки ЖБК №9 «Коммунальник» [PERSON] в 1990р. повністю сплатив пай за вказану квартиру в розмірі 7706,87 крб. (арк..21). Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 17.12.2015р. право власності на вказану квартиру не зареєстровано, під забороною або в іпотеці вона не перебуває (арк..) Згідно висновку про вартість ТОВ «Укрспецекспертиза» від 28.05.2017р. вартість спірної квартири становить 255\~000,00грн. (арк.15). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АРС 081859 від 13.06.2008р. [PERSON] на праві власності належав автомобіль «DAEWOO NEXIA», 2208 року випуску, червоного кольору, державний номер [NUMBER] (арк..14). Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру в Запорізькій області МВС України транспортний засіб «DAEWOO NEXIA», легковий седан, державний номер [NUMBER], червоного кольору, 2008 року випуску, № кузова XWB3D31UD8A161207, зареєстрований 13.06.2008р. в територіальному сервісному центру № 2341 регіонального сервісного центру в Запорізькій області за [PERSON]. Даний транспортний засіб під арештом чи забороною відчуження не перебуває (арк..22). Згідно висновку про вартість ТОВ «Укрспецекспертиза» від 31.05.2017р. вартість легкового автомобіля «DAEWOO NEXIA», становить 64\~500,00грн. без урахування ПДВ (арк.16). 05.10.2016р. позивачка звернулась до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON], який помер 26.04.2016р.(арк.51звор). 05.10.2016р. нотаріусом заведена спадкова справа №263/2016, номер в Спадковому реєстрі 59601154, яка на час розгляду справи є чинною (арк.84). 25.05.2017р. позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (арк.95). Постановою державного нотаріуса Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] від 25.05.2017р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки відсутній правовстановлюючий документ на квартиру (арк.23). На даний час позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного майна (квартири та автомобілю) як на частку в спільному сумісному майні подружжя та на 1/2 частину в порядку спадкування після померлого чоловіка. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартиру як на частку в спільному сумісному майні подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям [PERSON] права власності на спірну квартиру виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст.86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном . Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної [PERSON] України від 26.03.1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність», положення ст.15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України «Про власність»). Крім того, діюче на той час цивільне законодавство не повязувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно з ст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Вирішуючи справу в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину автомобіля як на частку в спільному сумісному майні подружжя, суд застосовує норми Цивільним кодексом України 2003р. та Сімейного кодексу України, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин. Так, згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.372 ЦК України, ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, у сімейному законодавстві на час виникнення спірних правовідносин діяла презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.10,60 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Зясувавши усі обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON], оскільки придбана шляхом її викупу в ЖБК в 1990р. в період зареєстровано шлюбу між позивачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON], незалежно від того, на кого було оформлено право власності і хто був членом кооперативу. Також спільним сумісним майном подружжя [PERSON] є автомобіль «DAEWOO NEXIA», державний номер [NUMBER], який придбаний в період зареєстрованого шлюбу в 2008р., незалежно від того, що був оформлений на чоловіка [PERSON] При цьому, суд враховує, що частки подружжя в спільному майні є рівними, тобто кожному належить по 1/2 частині вказаного майна. У звязку з тим, що чоловік позивачки [PERSON] помер 26.04.2016р., вона немає можливості в позасудовому порядку оформити своє право власності на 1/2 частину спірної квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя, тому її право підлягає захисту судом шляхом визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири та вказаного автомобіля як на частку в спільному сумісному майні подружжя. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири і автомобіля в порядку спадкування, суд виходить з того, що згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з ч.2,3 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст.1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той із подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1,3,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1,2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Крім того, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Оцінивши обставини справи та надані суду докази, суд приходить до висновку, що позивачка правомірно набула право власності на 1/2 частину спірного майна в порядку спадкування після смерті свого чоловіка, оскільки як дружина є спадкоємцем першої черги, на час його смерті постійно проживала з ним за однією адресою, своєчасно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа, в подальшому звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але не може отримати його в нотаріальному порядку у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане спадкове нерухоме майно, що підтверджено належним чином постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Однак, на думку суду, відсутність правовстановлюючого документа та реєстрації права власності спадкодавця не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки вона належить їй з моменту відкриття спадщини. При цьому, судом встановлено, що право власності на спадкове майно спадкодавець [PERSON] набув шляхом викупу квартири в ЖБК в 1990р., що підтверджується відповідними довідками ЖБК №9 «Коммунальник» і ним не оспорюється. Спадкодавець разом з родиною тривалий час мешкав у вказаній квартирі, володів та користувався нею, однак за життя не оформив своє право власності. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачка позбавлена права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину, чим порушується (не визнається) її право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її чоловіка. При цьому, суд враховує, що відповідачі по справі, які є дітьми померлого [PERSON] і відповідно також спадкоємцями першої черги, на момент смерті спадкодавця разом з ним за однією адресою не проживали, в 6-місячний строк із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звернулись, у звязку з чим вважаються такими, що не прийняли спадщину. Крім того, позов [PERSON] вони визнали повністю, її право власності на спірне майно не оспорюють. Тому, виходячи з вимог справедливості та розумності, це право на підставі ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України підлягає захисту судом шляхом визнання за позивачкою права власності на спірне майно. Таким чином, позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved