Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

23 квітня 2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів у її користь на утримання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позов обґрунтовується тим, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03.04.2012 року. У шлюбі народилась дочка [PERSON], [INFO] Відповідач взагалі не надає матеріальної допомоги на утримання дочки, яка потребує гармонійного розвитку. Відповідач працює слюсарем-монтажником ПП "Мірсбакс" та має заробіток в межах 10000 грн. Інших осіб на утриманні відповідач не має. Позивач [PERSON] у судове засідання не з"явилася, будучи повідомленою належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Однак подала до суду клопотання в якому просить провести розгляд справи без її участі та повністю підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Зазначив, що він працює слюсарем-монтажником ПП "Мірсбакс" та його заробітна плата складає близько 4000, 00 грн. на місяць. Підтвердив, що він має можливість сплачувати аліменти у зазначеному позивачем розмірі. Суд, заслухавши відповідача дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03.04.2012 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення. Копією свідоцтва про народження серії 1-ГЮ №120199 підтверджується, що батьками [PERSON], [INFO], є сторони. У судовому засіданні відповідачем визнано та не оспорюється, що він має постійне місце роботи із постійним доходом, оскільки працює слюсарем-монтажником ПП "Мірсбакс". Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» ). Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Таким чином, суд звертає увагу на те, що відповідно до норм міжнародних актів та СК України батьки мають рівні права та обовязки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобовязані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку. Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до абз.2 ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже, суд знаходить підстави для стягнення аліментів із відповідача. При визначенні розміру стягнення аліментів суд враховує, що відповідачем повністю визнано розмір позовних вимог, матеріальний стан сторін та їх потреба в коштах для проживання при нинішніх життєвих обставинах, мінімальний розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Обовязок утримувати дітей покладено на обох батьків. За таких обставин, позов підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню із відповідача до Державного бюджету України.

Outcome: approved