Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом зняття з реєстрації, позбавлення права користування житлом та виселення, в обґрунтування якого зазначила, що 15.08.2012 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно п. 10 договору продавець зобов'язався зняти з реєстраційного обліку осіб, які зареєстровані у квартирі до 20.09.2012 року. Право власності на вказану квартиру підтверджується витягом КП «БТІ м. Донецька» про державну реєстрацію прав від 20.08.2012 року та технічним паспортом на квартиру. Позивачем виконані всі умови договору купівлі-продажу. В той же час продавець умови договору виконав не в повному обсязі, а саме: в порушення п. 10 договору в квартирі по теперішній час зареєстрований син продавця - [PERSON].Позивач, як новий власник, або хтось із членів її сім'ї у родинних відносинах з відповідачем не знаходиться і правові підстави для проживання та користування квартирою у відповідача відсутні. Договір найму або оренди квартири з відповідачем не укладались. Відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється. Позивачем використані усі засоби досудового врегулювання спору, але вона вимушена звернутись до суду. На підставі викладеного, позивач просила усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації, позбавлення права користування житлом та виселення [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, при цьому против відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог як таких, що не грунтуються на законі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, в обґрунтування якого зазначив, що квартира [ADDRESS] була надана його батькові [PERSON] на склад сім'ї з 3 осіб - [PERSON], його дружину та матір позивача [PERSON] та самого позивача [PERSON]. Оскільки [PERSON] було виплачено всі пайові внески, за нею було зареєстровано право власності на зазначену квартиру. В зазначеній квартирі позивач був зареєстрований та проживав постійно з моменту вселення. 15.08.2012 року [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON] Оскільки він залишається зареєстрованим в квартирі по цей час та за ним зареєстровано право власності на частину пайових накопичень по квартирі, вважає, що він має право проживати в спірній квартирі, однак відповідач чинить йому у цьому перешкоди, тому він вимушений звернутися до суду з цим позовом. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню повністю та зустрічний позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що що 15.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], відчуження квартири вчинено за домовленістю сторін за 143 840 грн., які продавець повністю отримала від покупця при підписанні договору, при цьому продавець зобов'язалась зняти з реєстраційного обліку осіб, які зареєстровані у квартирі строком до 20.09.2012 року, звільнити квартиру та передати ключі покупцю у термін до 17.08.2012 року (а.с. 4). Відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав наданого КП «БТІ м. Донецька» та технічного паспорту на квартиру, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2012 року (а.с. 5, 6-7). Однак, продавцем [PERSON] умови договору виконано не в повному обсязі та на цей час в спірній квартирі зареєстрований її син та відповідач по справі [PERSON]. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК). Частина ж 4 ст. 156 ЖК передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції, ст. 9 ЖК, ст. 311 ЦК, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Таким чином, аналізуючи неведене, суд приходить до висновку про те, що оскільки [PERSON] не є членом сім"ї нового власника [PERSON], то у неї відсутній обов"язок щодо збереження права користування житлом для [PERSON] як члена сім"ї колишнього власника квартири. Оскільки на теперешіній час [PERSON] заявляє про порушення її прав власності, воно підлягає судовому захисту в частині усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом зняття з реєстрації [PERSON], позбавлення його права користування житлом та виселення. Обгрунтовуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] посилається на ст. 64 ЖК України щодо прав та обов"язків членів сім"ї власника будинку (квартири). Однак таке посилання є помилковим, оскільки правове положення членів сім'ї власника будинку (квартири) визначене ст. 156 ЖК, й на них не поширена дія ст. 64 ЖК, тому члени сім'ї власника будинку (квартири) не можуть користуватися тими ж правами, які надаються членам сім'ї наймача. Враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК, ст.ст. 61, 64 ЖК), оскільки як пояснили сторони у судовому засіданні, ніяких угод з приводу подальшого права користування [PERSON], спірним житловим приміщенням між ними не укаладалось, згоди на його вселення у квартиру [PERSON] не висловлювала, суд приходить до висновку про те, що підстав для задоволення його позовних вимог з приводу вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою немає. Доводи відповідача про те, що він є власником 14 частини паєнакопичень в ЖБК "Мир-134", які належали його померлому батьку [PERSON], тому має право власності і на частину квартири, яка була придбана батьками шляхом сплати пайових внесків до ЖБК, суд вважає необгрунтованими, оскільки діючим законодавством не передбачено такої підстави для виникнення права власності на нерухоме майно як власність на частину паєнагромаджень, оскільки право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, при цьому ніяких доказів того факту, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] суду не надано. Посилання відповідача на те, що [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, що підтвердив у судовому засіданні і свідок [PERSON] не впливають на висновки суду, оскільки у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність правових підстав для користування [PERSON] спірною квартирою. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягенню судові витрати у розмірі121,8 грн. На підставі викладеного, Цивільного Кодексу України, Житлового Кодексу УРСР,

Outcome: approved