Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

11.02.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївгаз Збут" про стягнення з [PERSON] на користь МКП "Миколаївводоканал" на р/р [NUMBER] в ПАТ АБ "Укргазбанк" м. Миколаїв (МФО 320478, ЄДРПОУ 39589483), заборгованість за надані послуги з постачання природного газу за адресою: [ADDRESS] , у сумі 48 677 грн. 21 коп. та сплаченого судового збору у сумі 2 270,00 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідач є абонентом ТОВ «Миколаївгаз Збут», яке надає послугу по постачанню природного газу, зокрема, за адресою: [ADDRESS] . Споживач отримував вказану послугу та користувався нею. Проте, оплату за обумовлену послугу, відповідно до Правил постачання природного газу, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року за №2496, відповідач не здійснював своєчасно та в повному обсязі, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 15.02.2021 року матеріали справи передано для розгляду судді. Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 187 ЦПК України судом 16.02.2021 року було направлено відповідні запити та 15.03.2021 року отримана інформація щодо місця проживання (перебування) відповідача. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 16.03.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачам встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. 27.04.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що відповідно до свідоцтва про права власності на житло від 30.12.1996 року право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] належить відповідачу - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Окрім цього, вказані особи зареєстровані за цією адресою, а відтак відповідач не є єдиним відповідачем у вказаній справі та вимога позивача з нього у розмірі 50 947 грн. 21 коп. не є правомірною. Позивач вимагає стягнення заборгованості за споживання газу у квартирі [ADDRESS] за період з 01.06.2015 р. по 01.09.2017 р. в сумі 48 677, 21 грн. Однак, позов до суду позивачем датований від 11.02.2021 року, тобто з значним пропуском строку позовної давності. Адже, остання можлива дата звернення до суду за захистом права повинна бути 01.09.2020 року у разі вимоги за останній місяць вказаного періоду. Ввраховуючи наведене вище просить відмовити в позові повністю. 12.05.2021 року на адресу суду надішла відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що початок перебігу позовної давності необхідно пов`язувати з датою відключення відповідача від газопостачання, яке відбулося в квітні 2009 року. Також зазначає про переривання перебігу позовної давності 29.12.2018 року після ознайомлення відповідача з вимогою-повідомленням та не вчиненням дій щодо її оскарження. 17.05.2021 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача, в яких він вказує, що сума, яка завлена до стягнення необгрунтована та не є правомірною з огляду на наявність інших співвласників та приписи статті 360 ЦК України. Вказує на невідповідність процесуальних документів складених позивачем, вимогам ЦПК України. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про права власності на житло від 30.12.1996 року право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] належить відповідачу - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на нього оформлено особовий рахунок № [NUMBER] , за такого відповідач є споживачем природного газу, який постачається за вказаною адресою. Між ТОВ «Миколаївгаз Збут» та [PERSON] склалися та існують правовідносини по постачанню та споживанню природного газу. Як вбачається з матеріалів справи з квітня 2019 року за адресою: [ADDRESS] було припинено газопостачання та існує заборгованість у розмірі 48 677,21 грн. Нормативно-правове регулювання відносин, що виникають на ринку розподілу природного газу між газорозподільними підприємствами та споживачами їх послуг здійснюється на підставі наступних законодавчих актів: Закону України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 30.09.2015 №2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу», Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496, Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494. У відповідності до підпункту 33 пункту 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», ринок природного газу це - сукупність правовідносин, що виникають зокрема у процесі постачання природного газу, а також надання послуг з його розподілу. Постановою НКРЕКП від 18.05.2017 року №674 ліцензію на постачання природного газу видано ТОВ «Миколаївгаз Збут». Отже, право на отримання оплати за спожитий газ належить постачальнику, яким у період з липня 2015 року є ТОВ «Миколаївгаз збут». При цьому останній проводить подальший розподіл коштів, в тому числі на користь ПАТ «Миколаївгаз» як газорозподільного підприємства. У відповідності до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України, за формою Типового договору розподілу природного газу. Договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору (пункт 4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ). Пунктом 5 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків та визначення об`єму споживання природного газу, крім іншого мають містити норми споживання природного газу у розрізі 12 календарних місяців (норма застосовується щодо побутових споживачів без лічильника газу). У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт. Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ). Згідно з вимогами цього пункту здійснюється приєднання до договору розподілу природного газу споживачів-замовників, які отримують технічний доступ до ГРМ. За правилами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виконують з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути договори або інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що факт користування споживачем природним газом є тими діями, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, що у підсумку є фактом приєднання останнього до умов договору розподілу природного газу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. ст. 67-68 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, висловленому у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13. Правовідносини сторін є грошовим зобов`язанням, в якому на боржника покладений обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, а цьому обов`язку кореспондує право кредитора вимагати сплату грошей за надані ним послуги. Враховуючи, що відповідач не сплачував за надані йому послуги, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості є обгрунтованими. При цьому, суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оскільки заборгованість за послуги позивач нараховував щомісяця, то загальна позовна давність починає спливати за кожним таким щомісячним платежем окремо. Вирішуючи спір суд враховує приписи частин 3 та 4 статті 267 ЦК України, згідно з якими позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17).Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 07.07.2020 №712/8916/17 (14-448цс19) відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Крім того, суд вважає, що не є перериванням строку позовної давності звернення позивача до відповідача з вимогою-повідомленням та ознайомлення з нею відповідача, вказане лише свідчить про обізнаність позивача з порушенням своїх прав та особою яка їх порушує, а також обранням певного способу відновлення свого порушеного права. Таким чином, враховуючи наявність заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та той факт, що з позовом до суду позивач звернувся 11 лютого 2021 року, тому в задоволенні вимог позивача щодо стягнення з відповідача 26211,94 грн, необхідно відмовити, оскільки такі заявлені позивачем поза межами позовної давності. При цьому, суд зазначає, що згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Також судом враховано, що згідно свідоцтва про права власності на житло від 30.12.1996 року право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] належить відповідачу - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому, статтею 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 369 ЦК України встановлено, що піввласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, реалізуючи принцип диспозитивності, позивач звернувся з позовом до одного з власників майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності, та який, що презюмується законом, діє за згодою всіх співвласників. Тобто, пред`явлення вимоги до одного із співвласників майна, яке перебуває у спільній сумісній власності не суперечить закону, та не виключає, в подальшому, ініціювання вже відповідачем процедури компенсації йому іншими співвласниками, надміру стягнутих з нього коштів. При цьому, суд не приймає посилання відповідача на статтю 360 ЦК України, оскільки такою врегульовано інші правовідносини, а саме щодо майна яке перебуває у спільній частковій власності. Також судом не може бути застосована стаття стаття 372 ЦК України, оскільки нею унормовано саме питання поділу майна, що є у спільній сумісній власності, а вказане не є предметом спору в даній справі. За такого, суд вважає обгрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з газопостачання на загальну суму 22465,27 грн. Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню на суму 22465,27 грн. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1047,64 грн.

Outcome: partial