Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

29 серпня 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк Форум», через уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON] /надалі Банк/ звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 15456,97 доларів США, з яких прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів 1547,05 доларів США, поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів 9932,00 доларів США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 2115,99 доларів США, поточна заборгованість за нарахованими процентами 133,92 долари США, пеня за прострочення за кредитом та процентами 1728,01 доларів США та 5000,00 грн. штраф за порушення умов договору. Відповідач з позовом не погодилась та 02 грудня 2015 року звернулась до суду із зустрічним позовом до Банку, в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 0276/07/19-N від 26 жовтня 2007 року укладений між [PERSON] та Банком, додаткову угоду № 1 від 14 листопада 2008 року, додатковий договір № 2 від 26 жовтня 2010 року та іпотечний договір від 26 жовтня 2007 року, посилаючись на те, що їй не була надана повна та достатня інформація на момент укладення договору щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту який надавався в іноземній валюті та існуючих у зв'язку із цим валютних ризиків. Також до договору включені несправедливі умови, та було порушення співвідношення майнових інтересів не на користь позичальника, що має своїм наслідком несправедливість всього договору. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог Банку відмовлено та задоволено в повному обсязі зустрічний позов [PERSON] З рішенням суду не погодився позивач, в апеляційній скарзі представник Банку просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 13728,96 доларів США та штраф 5000,00 грн. та відмовити в задоволенні зустрічного позову, вказуючи на те, що суд неправильно застосував норми матеріального права та є недоведеними обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, щодо відсутності інформації про сукупну вартість кредиту та несправедливість договору. На думку заявника, на момент укладення кредитного договору сторони фактично дійшли згоди з приводу такої істотної умови кредитного договору як розмір процентів за користування кредитом, оскільки в договорі такий розмір процентів чітко визначено. Також, спростовуються умовами договору висновки суду про порушення співвідношення майнових інтересів не на користь позичальника, якій була надана повна та достатня інформація на момент укладення договору щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту який надавався в іноземній валюті та існуючих у зв'язку із цим валютних ризиків. У той же час, згідно доводів апеляційної скарги, поза увагою суду залишились фактичні обставини з приводу того, що позичальник протягом тривалого часу виконувала взяті на себе за кредитним договором зобов'язання і погоджувала зміни до договору щодо процентної ставки та порядку здійснення платежів, які викладені в додаткових угодах від 14 листопада 2008 року та від 26 жовтня 2010 року. Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, за відсутності представника Банку від якого надійшло клопотання про розгляд справи без нього, дослідивши матеріали справи, та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 26 жовтня 2007 року між [PERSON] та акціонерним комерційним банком «Форум» укладено кредитний договір №0276/07/19-N на суму 19500,00 доларів США з терміном повернення кредиту до 25 липня 2023року із сплатою відсотків у розмірі 12,00 % річних /надалі Кредитний договір/, який згідно рішення суду не відповідає вимогам матеріального права, оскільки Банк в порушення вимог закону України «Про захист прав споживачів» /надалі Закон/ перед укладенням договору не надав споживачу фінансової послуги [PERSON] в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, також не попередив про валютні ризики, також мала місце нечесна підприємницька практика у розумінні положень ст. 19 Закону, та Банком включено до Кредитного договору несправедливі умови. Висновки суду протирічать вимогам чинного законодавства, суд неправильно застосовував норми матеріального права та неповно встановив обставини, що мають значення для справи. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного кодексу України /надалі ЦК України/, та межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, що обумовлюють розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Та запровадження наведених принципів має на меті фактичну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, оскільки договір представляє спільну волю його сторін на досягнення правового результату. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Прововідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року /надалі Закон № 2121-ІІІ/ відповідно до статті 2 якого банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Та за загальним правилом договірне зобов'язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладення договору. Так, відповідно до умов Кредитного договору Банк надав позичальнику кредит в сумі 19500,00 доларів США з терміном повернення кредиту до 25 липня 2023року із сплатою відсотків у розмірі 12,00 % річних. Відповідно до наявних у справі письмових доказів /заява на видачу готівки № 18618/, Банк видав позичальнику 26 жовтня 2007 року кредитні кошти в загальній сумі 19500,00 доларів США та [PERSON] на виконання умов Кредитного договору в період часу з 26 жовтня 2007 року по 20 березня 2014 року внесла платежів на суму 22651,3 долари США, з яких сума кредиту 8020,95 доларів США та сума сплачених процентів 14630,35 доларів США /а.с. 3-4/, та в усних поясненнях представник [PERSON], які вона дала суду апеляційної інстанції, не оспорювала обставин щодо розміру отриманих та сплачених позичальником сум. Відповідно до розрахунку заборгованості Банку у позичальника [PERSON] за Кредитним договором станом на 29 липня 2015 року рахується заборгованість в загальному розмірі 15456,97 доларів США, з яких прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів 1547,05 доларів США, поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів 9932,00 доларів США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 2115,99 доларів США, поточна заборгованість за нарахованими процентами 133,92 долари США, пеня за прострочення за кредитом та процентами 1728,01 доларів США та 5000,00 грн. штраф за порушення умов договору. За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, та відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно цивільного законодавства кредитний договір набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна /розмір процентів/. В кредитному договорі визначено розмір позики, строк повернення, а також пунктом 2.3 Кредитного договору зазначено якою є щомісячна сума мінімально необхідного платежу, оскільки визначено що позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 104,00 долари США на відкритий йому позичковий рахунок № [NUMBER] в Краматорському відділенні Донецької філії АКБ «Форум» /пункт 2.3/, Однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі та на яку суд першої інстанції повинен був звернути увагу, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. В кредитному договорі визначено що проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно на рахунок № [NUMBER], щомісячно, не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами, та сплата процентів здійснюється за фактичний строк користування кредитними коштами, отже в договорі чітко визначено яким чином та у якому співвідношенні Банк визначає розмір сум що йдуть на погашення кредиту та процентів. Отже умови Кредитного договору в яких визначено розмір щомісячної суми мінімально необхідного платежу, та окремо розмір процентів із вказівкою в якому порядку їх слід розраховувати є такими що відповідають принципам цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Наявний у справі Кредитний договір та надані відповідачем докази свідчать про те, що позичальник [PERSON] була повідомлена про строк повернення кредиту та розмір процентів, та давала згоду на зміну розміру процентів. Так само, Банком підтверджено те, що позичальнику була повідомлена та остання володіла інформацією, щодо значного здороження кредиту та висловлювала свою згоду на укладення Кредитного договору саме в іноземній валюті на умовах визначених та відображених у Кредитному договорі, про що свідчать ті обставини що [PERSON], двічі укладала з банком додаткові годи, а саме додаткову угоду № 1 від 14 листопада 2008 року до кредитного договору № 0276/07/19-N від 26 жовтня 2007 року в якій було визначено процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 15%, та додатковий договір № 2 від 26 жовтня 2010 року до кредитного договору № 0276/07/19-N від 26 жовтня 2007 року в якому позичальник підтверджувала умови Кредитного договору щодо розміру, порядку розрахунку та порядку щомісячної сплати в іноземній валюті платежів за кредитом та процентами на інший рахунок та в іншому відділенні Банку. З урахуванням наведеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що умови Кредитного договору, додаткової угоди та додаткового договору містять детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, також щодо валютних ризиків. Такий висновок узгоджується з положеннями п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку від 10 травня 2007 року № 168 згідно яких банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши: перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Встановивши відсутність підстав для визнання недійсними Кредитного договору, додаткової угоди та додаткового договору, колегія суддів вважає що відсутні підстави і для визнання іпотечного договору укладеного в забезпечення основного зобов'язання, а також встановивши факт неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, апеляційний суд приходить до висновку про наявність заборгованості яка підлягає стягненню. У той же час, в судовому засіданні з'ясовано що відповідач позичальник [PERSON] зареєстрована та постійно проживає в [ADDRESS] Та згідно змісту статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» із змінами і доповненнями, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. На виконання абзацу 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року N 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року N 1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Краматорськ. Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що Закон поширює свою дію на взаємовідносини щодо дії мораторію, через що на час проведення антитерористичної операції діяла заборона щодо нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами, з огляду на що з позичальника [PERSON] на користь Банку підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором № 0276/07/19-N від 26 жовтня 2007 року в загальному розмірі 13728(тринадцять тисяч сімсот двадцять вісім),96 доларів США, що становить 345916,25грн., з яких прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів 1547,05 доларів США, поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів 9932,00 доларів США, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 2115,99 доларів США, поточна заборгованість за нарахованими процентами 133,92 долари США. Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що помилкові висновки суд першої інстанції про відмову в задоволенні позову про стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості що утворилася станом на 29 липня 2015 року в розмірі 13728,96 доларів США. Отже висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не ґрунтується на дійсних обставинах, ухвалюючи його, суд не правильно застосував норми матеріального права, із дійсного змісту наведених норм вбачається, що права споживача на момент укладення договору не були порушені, оскільки Банк надав позичальнику всю інформацію щодо надання кредиту, необхідність повідомлення якої визначено наведеними нормами, з огляду на що позивач могла реалізувати свої права повною мірою, що у сукупності свідчить про те, що зміст правочину не суперечить вимогам наведених норм права, відсутні підстави вважати що умови договору є несправедливими по відношенню до позичальника, та встановлені обставини у їх сукупності свідчать про наявність підстав для стягнення з позичальника заборгованості за неналежне виконання умов кредитного договору. З урахування вищенаведеного, рішення суду першої інстанції слід скасувати у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального, позов Банку задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] з підстав наведених вище в рішенні. При цьому суд виходить з того, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Також у відповідності до положень статті 88 ЦПК України з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Банк Форум» підлягає стягненню понесений останнім документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 3747(три тисячі сімсот сорок сім),31 гривну.

Outcome: partial