Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та іншим виплатам, які належить сплатити при звільненні, зокрема, в сумі 4306,16 грн., яка включає: 1838,02 грн. заборгованість за час тимчасової втрати працездатності, 2409,52 грн. «розрахункові» (компенсація за невикористану відпустку), 58,62 грн. нараховані, але не виплачені кошти за фактично відпрацьований час (а.с.92). У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав і, будучи допитаним в якості свідка, пояснив, що з 01.05.2014 р. до 20.07.2014 р. працював на відокремленому підрозділі «[PERSON] Західна» ДП «Первомайськвугілля» електрослюсарем підземним. Шахта припинила роботу у звязку з початком бойових дій і на даний момент перебуває на тимчасово окупованій території. Зарплату за травень-червень 2014 року він отримав у повному обсязі, зарплату за фактично відпрацьований час в липні 2014 р. йому перерахували лише 14.10.2014 року, не доплативши 58,62 грн. Крім того, з 3 до 13 липня 2014 року позивач перебував на лікарняному, при цьому виданий медичним закладом листок непрацездатності він здав у бухгалтерію підприємства, проте підприємство не виплатило кошти за цей період, посилаючись на відсутність листка непрацездатності (оскільки шахта залишилася на тимчасово окупованій території). Після цього з великими труднощами позивач отримав дублікат листка непрацездатності, який було видано 10.12.2014 р. КЗ «[PERSON] центром первинної медико-санітарної допомоги». Але і після цього відповідач не перерахував відповідні кошти, посилаючись на те, що цей документ видано лікувальним закладом на тимчасово окупованій території.На додаток до цього, відповідач не виплатив йому компенсацію за невикористану відпустку. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що відокремлений підрозділ «[PERSON] Західна» мала власну бухгалтерію, але після початку бойових дій в липні 2014 ця шахта опинилася на тимчасово окупованій території та вся документація залишилася на цій шахті. У звязку з цим відсутні підстави для здійснення будь-яких виплат. Крім того, наданий позивачем дублікат листка непрацездатності був виданий після 01 грудня 2014 року медичним закладом, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, а тому цей документ не є належним доказом перебування позивача на лікарняному. Представник третьої особи надав заперечення (а.с.98-100), згідно з якими до [PERSON] МВД ЛОВ ФСС з ТВП заява-розрахунок від ДП «Первомайськвугілля» ВП «Шахта Первомайська-Західна» щодо фінансування матеріального забезпечення застрахованій особі [PERSON] у звязку з тимчасовою непрацездатністю за період з липня 2014 року по теперішній час не надходила. Представник третьої особи в судове засідання не зявився. Згідно письмових заперечень (а.с.51-54) відповідач з наступних підстав: - по-перше, ДП «Первомайськвугілля» не є належним відповідачем, тому що відокремлений підрозділ «Шахта «[PERSON] Західна» має свій відокремлений баланс та код ЄДРПОУ 39192525, а також є податковим агентом своїх працівників, тому належним відповідачем є «ДП «Первомайськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «ш. Первомайська Західна»; - по-друге, за твердженням позивача, він здав листок непрацездатності до бухгалтерії ВП «ш. Первомайська Західна», яка залишилася на тимчасово окупованій території, там же залишилася майже вся документація, у тому числі лікарняні листки, тоді як дублікат листка непрацездатності, виданий 10.12.2014 року, не було прийнято Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з посиланням на те, що згідно ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» будь-який акт, виданий органами та/або особами, передбаченими цією статтею, є недійсним і не створює правових наслідків, а тому листки непрацездатності, видані медичними закладами після 01.12.2014 року на тимчасово окупованій території не можуть бути підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, вагітності та пологах за рахунок коштів Фонду; - по-третє, у звязку з відсутністю первинних документів, які залишилися на тимчасово окупованій території, неможливо перевірити, чи не використав позивач свою відпустку до звільнення, крім того, позивач неправильно порахував кількість днів невикористаної відпустки за період його роботи. Так, колективний договір на ВП «ш. Первомайська Західна» не укладався з часу початку його діяльності в квітні 2014 року, а тому слід керуватися колективним договором головного підприємства, який визначає тривалість відпустки 24 календарних дня на рік зі збільшенням до 28 днів за кожні 2 роки відпрацьовані у вугільній галузі, в п.6.26 цього колективного договору зазначено, що додаткові відпустки за роботу в шкідливих умовах праці надаються у відповідності до колективних договорів підрозділів (шахт). Таким чином, позивач за період роботи з 01.05.2014 р. до 20.07.2014 р. має право на 6 календарних днів відпустки (28 днів / 12 міс. х 2 міс. 20 днів). Також відповідач послався на відсутність доступу до документів про заробітну плату позивача за травень-червень 2014 року, у звязку з чим неможливо порахувати його середній заробіток, а надана позивачем персоніфікація не містить відомостей про складові заробітної плати; - по-четверте, відповідач вважає такими, що не підлягає задоволенню вимога щодо стягнення 58,62 грн., оскільки позивач не надав її обґрунтування, зокрема, не зазначив конкретно, за який період не було донараховано ці кошти. Згідно письмових заперечень позивача на доводи відповідача (а.с.84): - по-перше, ВП «ш. Первомайська Західна» була підрозділом ДП «Первомайськвугілля» та на відміну від останнього залишилася на окупованій території; - по-друге, листок непрацездатності він своєчасно здав у бухгалтерію ВП «ш. Первомайська Західна» та його вини у його втраті не має, з великими складнощами він зміг отримати дублікат листка непрацездатності в грудні 2014 р., який також не було оплачено; - по-третє, він не використовував свою відпустку, оскільки це можливо лише після півроку роботи, крім того, це було б видно з його персоніфікації. Крім того, як особі, що працює на роботі зі шкідливими і важкими умовами праці тривалість його відпустки має становити 56 календарних днів, зокрема, така тривалість відпустки була на шахті «Інтер-інвест вугілля», де він працював до цього, та на шахті «Золоте» ДП «Первомайськвугілля», де він працював після цього. Таким чином, за 2 міс. 20 днів роботи він мав право на 12,42 дня відпустки; - по-четверте, позивач зазначив, що йому мало бути нараховано 2305 грн., але відповідач виплатив йому 1941,20 грн., перерахував 222,20 грн. податку, 82,98 грн. ЄСВ, що разом становить 2246,38 грн., що на 58,62 грн. менше від розрахованої суми. Згідно заяви про уточнення позовних вимог (а.с.90-92), позивач уточнив свої позовні вимоги. Зокрема, позивач навів новий розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки, зазначивши, що за фактично відпрацьований час він мав право на 14 днів відпустки, за які йому необхідно було нарахувати 2788,80 грн., а після сплати податку на доходи фізичної особи та єдиного соціального внеску до виплати підлягало 2409,52 грн. Позивачем також надано розрахунки заборгованості, що підлягають стягненню (а.с.32). Так, за листком непрацездатності йому мало бути нараховано всього 2124,88 грн., у тому числі 1062,44 грн. за рахунок підприємства та 1062,44 грн. за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, після відрахування податків, військового збору та єдиного соціального внеску позивачу має бути видано 1842,27 грн., з яких 921,14 за рахунок підприємства та 921,13 грн. за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Сума «розрахункових», згідно з розрахунком, становить 2152,81 грн., а після відрахування податків, військового збору та єдиного соціального внеску позивачу має бути видано 1860,03 грн. Також у розрахунку заробітної плати є відомості про нараховану заробітну плату за відпрацьований час, де окремим рядком зазначено про нарахування 58,62 грн. під кодом «760». За запитом суду відповідачем надано розрахунковий лист за липень 2014 року з розшифровкою кодів видів оплати й утримань, а також розрахунок заборгованості по заробітній платі, які є ідентичними розрахункам, наданим позивачем. При цьому згідно з розшифровкою кодів видів оплати й утримань код «760» означає «Перерахунок заробітної плати в банк». Зясувавши позицію сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов частково. Законодавство, яке підлягає застосуванню. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а також визнані судом загальновідомими. Відповідно до ст.62 ГК України підприємство самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому ГК України та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки. Підприємство не має у своєму складі інших юридичних осіб. Відповідно до ст.64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону. Згідно з положеннями ст.80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку; юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до ст.ст. 92, 95, 96 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як зазначено в ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору; для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки; при цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті. Відповідно до п. 1 ст.76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам за роботу із шкідливими і важкими умовами праці. Відповідно до ст.6 Закону України «Про відпустки» працівникам, зайнятим на підземних гірничих роботах та в розрізах, кар'єрах і рудниках глибиною 150 метрів і нижче, надається щорічна основна відпустка тривалістю 28 календарних днів незалежно від стажу роботи. Відповідно до ст.7 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов'язаних із негативним впливом на здоров'я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається окремим категоріям працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Відповідно до ст.10 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка, передбачена статтею 7 та пунктами 1 і 2 частини першої статті 8 цього Закону, надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником; порядок надання додаткової відпустки з кількох підстав встановлює Кабінет Міністрів України. Зокрема, на виконання вимог ст.ст.7, 8, 10 Закону України «Про відпустки» було прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 1290 від 17 листопада 1997 р. «Про затвердження Списків виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці». Указаною постановою затверджено Список виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників на роботах в яких дає право на щорічну додаткову відпустку (додаток № 1) відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про відпустки", а також Список виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах підвищеного ризику для здоров'я, що дає право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці (додаток № 2) - відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України "Про відпустки". Крім того, встановлено, що щорічні додаткові відпустки з кількох підстав (частина перша статті 10 Закону України "Про відпустки") надаються працівникам, професії та посади яких позначені у цих Списках значком (*). При цьому згідно з додатком №1 максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці для робітників, майстрів гірничих, зайнятих на підземних роботах у діючих, тих, що будуються, і дренажних шахтах встановлюється в 14 календарних днів. Згідно з додатком №2 максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці для робітників, майстрів гірничих, зайнятих на підземних роботах у діючих, тих, що будуються, і дренажних шахтах встановлюється в 24 календарних дня. В обох Списках ці професії позначені значком (*), що надає право відповідним працівникам використовувати додаткові щорічні відпустки з кількох підстав відповідно до ст.10 Закону України «Про відпустки». Обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсацій за невикористану відпустку провадиться згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100. Згідно положеннями ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» терміни «застрахована особа», «страхувальники» та «роботодавці» вживаються у цьому Законі у значеннях, наведених у Законі України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування". Відповідно до п.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» страхувальниками є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов'язані сплачувати єдиний внесок, а відповідно до п.1 ч.1 ст.4 цього Закону роботодавці це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. На час виникнення спірних правовідносин діяв «Порядок оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2001 р. № 439. Досліджені судом докази та встановлені фактичні обставини. Позивачем є [PERSON], який народився 28.11.1961 року в м.Луганську та проживає в [INFO] (а.с.5). Ця частина м.Золоте контролюється органами влади України. Відповідно до трудової книжки позивача, з 01.05.2014 р. до 20.07.2016 р. він працював електрослюсарем підземним з повним робочим днем під землею на відокремленому підрозділі «Шахта «[PERSON] Західна» ДП «Первомайськвугілля»; звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.18). Відповідно до довідки про заробіток для обчислення пенсії від 28.11.2014 року, виданої відокремленим підрозділом «Шахта «[PERSON] Західна» ДП «Первомайськвугілля», заробітна плата [PERSON] в травні 2014 р. склала 5356,26 грн., у червні 2014 р. 5799,19 грн., у липня 2014 р. 2305,00 грн. (а.с.16). При цьому згідно з наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №841 від 25.11.2014 р. (а.с.58-59) та наказом ДП «Первомаськвугілля» №16 від 28.11.2014 р. виробничу та фінансово-господарську діяльність ВП «ш. Первомайська Західна» були припинено у звязку з тим, що вона знаходиться в зоні проведення АТО. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу позивач отримав у травні 2014 року заробітну плату в сумі 5485,77 грн., у червні 2014 р. 5669,68 грн. (а.с.33). Суд звертає увагу на те, що розміри заробітку позивача в травні-червні 2014 року, які зазначені помісячно в указаній вище довідці та персоніфікації, є дещо різними, але їх суми за обидва місяці є однаковими 11\~155,45 грн. Згідно платіжних доручень від 13.10.2014 р.(а.с.64) відповідач перерахував єдиний соціальний внесок за липень 2014 року. Згідно виписки з банківського рахунку позивача 27.06.2014 р. йому на банківський рахунок було зараховано 2500,00 грн. аванс по заробітній платі за червень 2014 р., 14.10.2014 р. йому на банківський рахунок було зараховано 2531,38 грн. заробітна плата за червень 2014 року та 1941,20 грн. за липень 2014 року (а.с.8). Таким чином, сума фактично отриманої (після сплати податків, інших обовязкових платежів) заробітної плати за червень 2014 року склала 5031,38 грн., за липень 2014 р. 1941,20 грн. 01.03.2016 р. позивач звернувся до генерального директора ДП «Первомайськвугілля» із заявою, в якій просив сплатити йому кошти за період знаходження на лікарняному, а також «розрахункові» (компенсацію за невикористану відпустку). У відповідь на звернення позивача про здійснення розрахунку у звязку зі звільненням ДП «Первомайськвугілля» 09.03.2016 р. письмово повідомило його, що оскільки вся документація по відокремленому підрозділу «Шахта «[PERSON] Західна» залишилася на тимчасово окупованій території, ДП «Первомайськвугілля» не може виплатити належні позивачу суми до закінчення обставин, які перешкоджають доступу до документів (а.с.7). Факт знаходження на даний момент [PERSON] «[PERSON] Західна» на тимчасово окупованій території сторонами не заперечувався. За заявою підприємства було зареєстроване кримінальне провадження по факту захоплення майна ВП «ш. Первомайська Західна» ДП «Первомайськвугілля» невстановленими особами в період з 25.07.2014 р. до сьогоднішнього дня (а.с.62-63). У наданій позивачем медичній карті (а.с.9-15) про його медичні огляди та лікування в період з 02.07.2014 року до 13.07.2014 року. Згідно листка непрацездатності серія АГБ №499722, виданого 10.12.2014 р. КЗ «[PERSON] центр первинної медико-санітарної допомоги», який є дублікатом раніше виданого листка непрацездатності №499007, позивач був звільнений від роботи з 03.07.2014 р. до 13.07.2014 р. (а.с.19). Указаний дублікат листка непрацездатності позивач надав безпосередньо в ДП «Первомайськвугілля», що підтвердив у судовому засіданні представник відповідача). За твердженням позивача він отримав цей дублікат після того, як відповідач відмовився виплачувати суми, належні йому за листком непрацездатності, який він здав до бухгалтерії [PERSON] «[PERSON] Західна». Відповідно до довідки [PERSON] МВД ЛОВ ФСС з тимчасової втрати працездатності від 13.07.2016 р. (а.с.105) листок непрацездатності за №499007 на імя [PERSON] за період з 03.07.2014 р. до 13.07.2014 р. у електронній базі ФСС відсутній, тобто заява-розрахунок від ДП «Первомайськвугілля» ВП «Шахта Первомайська-Західна», до якої мав бути долучений цей листок, до Фонду не подавалася. За клопотанням позивача судом були направлені запити до МОЗ України та КЗ «Попаснянський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» про надання дубліката листка непрацездатності імя [PERSON], зокрема, на підставі розяснення МОЗ України від 28.09.2015 р. (а.с.117). Згідно відповіді МОЗ України (а.с.120) єдиний реєстр листків непрацездатності не створений та не функціонує. Проте КЗ «Попаснянський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» повідомив суд, що [PERSON] видано дублікат листка непрацездатності за №499007, виданого «[PERSON] ЦПМСД» 02.07.2014 року (звільнення від праці з 03.07.2014 р. по 21.07.2014 р., стати до праці 13.07.2014 р.). Згідно із заявою позивача на імя генерального директора ДП «Первомайськвугілля» від 30.08.2016 р. (а.с.126) позивач надав відповідачу вказаний дублікат листка непрацездатності (див. а.с.127) з проханням виплатити заборгованість по ньому. Листом від 06.09.2016 року відповідач повідомив позивача про неможливість здійснення виплати за наданим ним листком непрацездатності, оскільки він працював у відокремленому підрозділі «Шахта «[PERSON] Західна», яка є окремим страхувальником своїх працівників і має окремий код ЄДРПОУ 39192525, але на даний момент знаходить на тимчасово окупованій території. Відповідно до інформації Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області від 27.09.2016 року за даними реєстру застрахованих осіб ПФУ відомості про розмір нарахованої [PERSON] заробітної плати в липні 2014 року відсутні. На запит суду відповідачем надано розрахунковий лист за липень 2014 року з розшифровкою кодів видів оплати й утримань, а також розрахунок заборгованості по заробітній платі, які надійшли до суду 15.11.2016 року. Зазначені розрахунки є ідентичними тим, які були надані суду позивачем (а.с.32). Відповідно до довідки від 13.06.2016 р., виданій ВП «ш. Золоте» ДП «Первомайськвугілля» тривалість основної та додаткової відпустки [PERSON] на цьому підприємстві складає 56 календарних днів (а.с.87). Допитаний в судовому засіданні від 13.06.2016 в якості свідка [PERSON] заявив, що він працював слюсарем підземним разом з позивачем, бачив як позивач в липні 2014 року приходив підписувати «лікарняний лист» до механіка дільниці [PERSON], у відпустку з травня по липень 2014 року ніхто не ходив, оскільки всі працівники були переведені на роботу до іншої юридичної особи. Свідок також звільнився, йому виплатили заробітну плату, але «розрахункові» йому не виплатили. Допитаний в судовому засіданні від 13.06.2016 [PERSON] заявив, що він працював майстром пульта управління разом з позивачем на шахті, памятає, що на початку липня 2014 року начальник дільниці старший механік [PERSON] оголошував, що [PERSON] пішов на «лікарняний», зазначав, що йому нікого поставити на його місце. Висновки суду. Аналізуючи та оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності суд вважає встановленим, що позивач дійсно працював на відокремленому «[PERSON] Західна» ДП «Первомайськвугілля» з 01.05.2014 р. до 20.07.2014 р. та був звільнений за власним бажанням, що не заперечувалося сторонами. Заробітну плату за фактично відпрацьований у липні 2014 р. час відповідач перерахував позивачу 14.10.2014 р. в розмірі 1941,20 грн., що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача (а.с.8). Під час оформлення звільнення в березні 2015 року відповідач відповідно до вимог ст.116 КЗпП України надав позивачу розрахуноковий лист за липень 2014 року та розрахунок заборгованості по заробітній платі (а.с.32). Суд звертає увагу на те, що указані розрахунки, надані суду як позивачем, так і відповідачем, є ідентичними, що виключає сумніви в їх достовірності. Як вбачається з розрахункового листа за липень 2014 року позивачу було нараховано 1941,20 грн. за кодом «701» («плановий аванс») та 58,62 грн. за кодом «760» («перерахування заробітної плати в банк»). Однак фактично позивачу було перераховано лише 1941,20 грн., що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача (а.с.8). Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення заборгованості в розмірі 58,62 грн. за фактично відпрацьований час, яка була нарахована позивачеві, але не була йому фактично виплачена. При цьому, враховуючи викладене, суд відхиляє заперечення відповідача про те, що вимоги позивача в цій частині нічим не обґрунтовані. У частині позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд виходить із того, що вони ґрунтуються на ст.ст.47, 75, 76, 83, 116 КЗпП України, ст.ст.6, 7, 8, 10, 24 Закону України «Про відпустки». При цьому суд погоджується із аргументами позивача щодо тривалості його основної та додаткових відпусток і відхиляє відповідні заперечення відповідача, котрий посилається на те, що позивач не має права на додаткові відпустки оскільки на шахті не було укладено трудовий договір. При цьому суд виходить із того, що тривалість основної та додаткових відпусток у такому разі слід визначати з урахуванням положень статей 6, 7, 8, 10 Закону України «Про відпустки» та постанови Кабінету Міністрів України № 1290 від 17 листопада 1997 р.(28 календарних днів основної відпустки та по 14 календарних днів щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається окремим категоріям працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, тобто всього 56 календарних днів). Крім того, на інших шахтах ДП «Первомайськвугілля» встановлено саме такі тривалості відпусток, що підтверджується довідкою ш. «Золоте» (а.с.87). Кількість днів невикористаної відпустки суд вираховує згідно методики, викладеній у листі Міністерства соціальної політики України від 27.03.2013 р. за № 321/13/84-13, зокрема, за формулою: (кількість календарних днів / (кількість днів у році - кількість святкових і неробочих днів)) х (кількість фактично відпрацьованих днів - святкових і неробочих днів) = кількість днів відпустки за фактично відпрацьований час; тобто: (56 / (365-10)) х (81-5) = 11,99 календарних днів, що після округлення складає 12 днів (вихідні та неробочі дні у 2014 році: 1,2,9 травня, 9, 30 червня). Розмір компенсації за дні невикористаної відпустки суд розраховує згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, зокрема, шляхом визначення середньоденної заробітної плати за період роботи позивача з 01.05.2014 р. до 30.06.2014 року включно за вирахуванням святкових і неробочих днів: 11155,45 грн. / (61 день 5 святкових і неробочих дні) = 199,20 грн. на день. Отже, розмір компенсації за 12 календарних днів повинен становити: 199,20 х 12 = 2390,40 грн. Після вирахування з цієї суми ЄСВ 3,6% (86,05 грн.) та ПДФО 10% (239,04 грн.) до виплати позивачеві належить 2065,31 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково. У частині вимог щодо стягнення заборгованості за час тимчасової втрати працездатності в сумі 1838,02 грн., суд виходить із того, що вимоги позивача ґрунтуються на положеннях ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а розрахунки позивача в цій частині позовних вимог також повністю узгоджуються з розрахунками, здійсненими бухгалтерією відповідача (а.с.32), згідно з якими за листком непрацездатності позивачу мало бути нараховано всього 2124,88 грн., у тому числі 1062,44 грн. за рахунок підприємства та 1062,44 грн. за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, після відрахування податків, військового збору та єдиного соціального внеску позивачу має бути видано 1842,27 грн., з яких 921,14 за рахунок підприємства та 921,13 грн. за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Слід зазначити, що цю суму не було виплачена, оскільки оригінал листка непрацездатності залишився на шахті на тимчасово окупованій території України, а його дублікат було видано 10.12.2014 р. КЗ «[PERSON] центром первинної медико-санітарної допомоги», тобто медичним закладом на тимчасово окупованій території України. Однак під час розгляду справи в суді позивачу було видано дублікат втраченого листка непрацездатності медичною установою, розташованою на території, що контролюється органами влади України (а.с.127). Цей дублікат було видано на підставі записів у медичній картці позивача згідно з розясненням МОЗ України від 28.09.2015 р. (а.с.117). Позивач надав його відповідачу, але останній не здійснив виплат за ним і не надіслав до [PERSON] МВД ЛОВ ФСС з ТВП заяву-розрахунок щодо фінансування матеріального забезпечення застрахованій особі [PERSON] З урахуванням цього, а також з урахуванням того, що факт тимчасової непрацездатності позивача підтверджується медичною документацією та показаннями допитаних у якості свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача частину заборгованості за час тимчасової втрати працездатності, що підлягала виплаті за рахунок коштів останнього, а саме в сумі 921,14 грн., тоді як вирішення питання щодо стягнення з відповідача відповідної заборгованості, яка мала бути сплаченою за рахунок коштів ФСС з ТВП, неможливе без попереднього звернення позивача безпосередньо до цього Фонду, або без зобовязання відповідача подати до Фонду заяву-розрахунок щодо фінансування матеріального забезпечення застрахованій особі [PERSON] (при цьому зміна позовних вимог в частині підстав і предмету позову після початку розгляду справи по суті є неможливою з огляду на положення ч.1 ст.31 ЦПК України). Отже, в цій частині позовних вимог позов слід задовольнити частково. Суд відхиляє заперечення відповідача, які ґрунтуються на тому, що відповідач працював у відокремленому підрозділі, який був окремим страховиком і має бути належним відповідачем. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.62, 64 ГК України підприємства має право створювати відокремлені підрозділи, які відповідно до ст.ст.1,4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» дійсно можуть бути страховиками, проте такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи, а тому в силу положень ст. 80, 95, 96 ЦК України, ст.62, 64 ГК України у випадку припинення діяльності відокремленого підрозділу юридична особа відповідає за його правами та обовязками в повному обсязі. У цій справі встановлено, що з наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №841 від 25.11.2014 р. (а.с.58-59) та наказом ДП «Первомаськвугілля» №16 від 28.11.2014 р. виробничу та фінансово-господарську діяльність ВП «ш. Первомайська Західна» були припинено у звязку з тим, що вона знаходиться в зоні проведення АТО. Отже цей відокремлений підрозділ не може бути залучений в якості відповідача та до нього не можуть бути заявлені будь-які вимоги. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі звільняються від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Зокрема, позивач заявив вимоги щодо стягнення 4306,16 грн., за подачу цього позову мало бути сплачено 551,20 грн., проте судом задоволено вимоги щодо стягнення коштів у розмірі 3045,07 грн., а тому пропорційно до цього з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 389,78 грн. Враховуючи те, що сума, яка підлягають стягненню, є сумою заборгованості за один місць липень 2014 року, суд на підставі п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення виплат, належних працівникові при звільненні. На підставі викладеного,

Outcome: partial