Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

позивачка звернулася до суду до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини посилаючись на те, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На даний час сторони разом не проживають, син [PERSON] проживає разом з позивачкою, яка знаходиться в декретній відпустці та самостійно доглядає спільну дитину, тому змушена звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на своє утримання аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно до досягнення сином трьохрічного віку. До початку розгляду справи від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у спрощеному провадженні без виклику сторін, позовні вимоги підтримує. Відповідач повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, відзив не подав. За таких обставин, суд на підставі ч.5 ст. 279 ЦПК України вважає за необхідне провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Судом встановлено, що 24 травня 2016 року сторони зареєстрували шлюб у Глодоській сільській раді Новоукраїнського району Кіровоградської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с. 6). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с. 5). Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов'язків батьків щодо своїх дітей, передбаченого ст.141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, у відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією ГА ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 року. Установленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст.51 Конституції України, ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 180-184,191 СК України. Відповідно до ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789-Х11 від 27.02.1991 року), батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно з вимогами ст.ст. 81, 263, 264ЦПК України та принципу оцінки доказів (ст.89 ЦПК України) суд перевірив доводи сторін та факти, які підлягають встановленню, з метою з'ясування та дослідження матеріального стану, стану здоров'я сторін, відсутність інших непрацездатних членів сім'ї, його спроможності сплачувати аліменти на утримання дружини у розмірах, визначених в позовній заяві. На даний час сторони по справі однією сім'єю не проживають, син знаходиться на повному утриманні матері, яка не працює тому, що знаходиться у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, а тому не має можливості працювати та отримувати кошти на своє утримання, що достовірно встановлено в ході судового засідання. Відповідно до ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягненням дитиною трьох років. Відповідно до ч.4 ст .84 СК України право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов'язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Крім того сторонами не подано доказів майнового стану відповідача. Відповідач є батьком малолітньої дитини, останній проживає разом з матір»ю - позивачкою по справі, що не спростовувалось відповідачем в ході розгляду справи, та доказів зворотному відповідачем суду надано не було. Згідно судового наказу від 29.12.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку. В зв»язку з наведеним, суд вважає, що вимога позивачки про стягнення аліментів на її утримання є законною та обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню. Приймаючи до уваги те, що відповідач є молодою працездатною особою, не є інвалідом, пенсіонером, приходить до висновку, що останній має змогу надавати матеріальну допомогу позивачці на її утримання та вважає обгрунтованим, з урахуванням позиції сторін, стягнення на користь позивача аліменти на утримання позивачки в частці з усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дружини до досягнення сином [PERSON] трирічного віку у розмірі 1/5 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати підлягають стягненню у відповідності до правил встановлених ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved