Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просила суд припинити договір простого товариства від 18.12.2006 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо спільного будівництва житлового будинку за адресю м. Обухів, масив Лукавиця №420, Київської області шляхом його розірвання, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 142024 долари США, що становить 3254769 грн. 84 коп., та сплачений позивачем судовий збір в сумі 3654 грн.. Обгрунтовуючи позов позивач зазначив, що 18 грудня 2006 року між нею та відповідачем був укладений договір про спільне будівництво житлового будинку загальною площею 190 кв. м з метою подальшого продажу та поділу прибутку. Позивачка майже повністю організувала і профінансувала здійснення будівництва на земельній ділянці площею 0,10 га, яка належала відповідачці житлового будинку, який на своє ім.»я оформила відповідачка, і витратила на будівництво 142 024 долари США. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, її відмову від продажу будинку, та повернення їй вкладених нею грошових коштів у будівництво будинку, просила розірвати укладений з [PERSON] договір про спільне будівництво житлового будинку від 18 грудня 2006 року, стягнути з відповідачки витрачені на будівництво грошові кошти у розмірі 142 024 долари США, що становить 3253769 грн. 84 коп.. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю, посилаючись на те, що 18.12.2006 року було укладено договір, за умовами якого сторони домовились про спільне будівництво житлового будинку з метою подальшого продажу та поділу прибутку, позивач майже повністю організувала і фінансувала здійснення будівництва на земельній ділянці, яка належить відповідачеві, всього позивач витратила на будівництво 142024 долари США, будівельні роботи завершені в 2008 році. Крім того представник позивача зазначив, що позивачка неодноразово пропонувала відповідачці спільно здійснити передбачений договором про спільну діяльність продаж житлового будинку за ринковою вартістю, існуючою на час продажу, про що останній направляла декілька претензій, але остання не погоджувалась, вкладені грошові кошти позивачем у будівництво повертати відмовилась, та продовжила і на далі проживати в спірному будинку. Відповідач [PERSON], проти позову заперечила повністю, посилаючись на відсутність документів на будматеріали та роботи, які не погоджувались із нею, невідповідність договору та акту виконаних робіт законодавству, оскільки продати будинок за ціною запропонованою позивачем після кризи неможливо, крім того на даний час ринкова вартість спірного будинку значно менша від цін у 2008 році та становить 47102 доларів США, що складає 1032947 грн. Відповідачка не заперечила що позивачем вносились кошти у будівництво будинку, але в які сумі їй не відомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він за домовленістю із позивачем займався організацією будівництва будинку на земельній ділянці відповідача. В 2006 році будучи подругами сторони домовились спільно будувати будинок для його подальшого продажу, відповідачка за свої кошти збудувала фундамент та розпочала будівництво стіни, все інше будувалось за кошти позивача, яка витратила більше 100 тис. дол. США, з позивачем він погоджував всі роботи та матеріали, будівництво почалося в 2006 році, а закінчилось в 2008 році. Спочатку сторони перед будівництвом будинку уклали договір про спільне будівництво житлового будинку, а вже по закінченню будівництва склали акт виконаних робіт. Свідок [PERSON], пояснила, що [PERSON], привів людей для продажу будинку. В будинку раніше ніхто не проживав, зараз там проживає дочка відповідачки. Свідок [PERSON] суду показала, що бачила на подвір»ї відповідачки свідка [PERSON]. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у 2006 році між [PERSON] та [PERSON], укладений договір, згідно з умовами якого сторони домовились про спільне будівництво житлового будинку загальною площею 190 кв. м на земельній ділянці площею 0,10 га за адресою: Київська обл., м.Обухів, м-н Лукавиця, 420, що належить [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку. У договорі сторонами обумовлено, що будівництво будинку інвестують по можливості обидві сторони, організацію будівництва здійснює позивач, по завершенню будівництва (без внутрішнього чистового оздоблення) будинок буде продано, кошти після продажу буде розподілено між сторонами. Станом на 18.10.2008 року всі передбачені договором про спільне будівництво житлового будинку роботи були виконані, загальна вартість робіт склала 153647 доларів США, в тому числі позивач [PERSON] вклала у будівництво 142024 долари США, а відповідач [PERSON] вклала 11623 долара США, що підтверджується актом виконаних робіт, цивільно-правовими договорами, специфікацією, технічним паспортом, накладними. Зведений на належній відповідачеві земельній ділянці житловий будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12.12.2011 року, що підтверджується свідоцтвом, витягом про державну реєстрацію прав, технічним паспортом. Як вбачається з матеріалів справи позивачка неодноразово пропонувала відповідачці спільно здійснити передбачений договором про спільну діяльність продаж житлового будинку за ринковою вартістю, існуючою на час продажу, через будь-яке запропоноване відповідачкою агентство нерухомості, що підтверджується пропозицією про укладення мирової угоди від 07.03.2015 року, пропозиції від 18.03.2015 року, але відповідачка згоди на прийняття будь-якої із запропонованих позивачкою пропозицій не надала. Крім того 17 червня 2014 року представник позивача [PERSON] направив [PERSON] претензію, в якій зазначав дві пропозиції: спільно здійснити у строк до 01 січня 2015 року продаж житлового будинку площею 183,8 кв. м, розташованого за адресою: Київська обл., м.Обухів, м-н Лукавиця, 420, за ринковою вартістю, існуючою на час продажу, і розподілити грошові кошти від продажу порівну; здійснити виплату 55 тис. доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 17 червня 2014 року еквівалентно 643 500 грн, та є 50 % від ринкової вартості житлового будинку на цей час. Також у претензії вказано, що у разі згоди із вказаними пропозиціями порядок подальших дій або розрахунку має бути погоджений із [PERSON] у десятиденний термін у письмовій формі. Відповіді на дану пропозицію відповідачем також надано не було. Згідно ч.1 ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобовязуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Згідно зі ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. З матеріалів справи встановлено, що сторони уклали письмовий договір, який ніким не оспорювався, його недійсність прямо не передбачена законом, договір не визнавався недійсним в судовому порядку. Зі змісту договору вбачається, що за своїм правовим статусом цей правочин є договором про спільну діяльність. Частиною 1 статті 1132 ЦК України передбачено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобовязання обєднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. З пояснень сторін та наданих суду доказів вбачається, що сторони за умовами договору обєднали свої вклади у виді грошових коштів для досягнення спільної мети будівництва будинку, його подальшого продажу із поділом прибутку між сторонами. Згідно ч.2 ст.1133 ЦК України вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. В акті виконаних робіт сторонами погоджено грошову оцінку вкладу кожного із учасників сторін по цій цивільній справі. Відповідно до ч. 5 ст. 1135 ЦК України рішення щодо спільних справ учасників приймаються за спільною згодою, якщо інше не встановлено договором простого товариства. Згідно п.4 ч.1 ст.1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників. При цьому ч. 2 зазначеної статті регулює порядок повернення учасникам договору простого товариства, у разі його припинення з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України, речей, переданих у спільне володіння та (або) користування учасників, які їх надали. Зокрема, поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто в порядку поділу спільної часткової власності. Крім того, учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів. Як вбачається з умов договору, та акту виконаних робіт позивачем було внесено у будівництво будинку 142024 долари США, а тому, вирішуючи вимогу про повернення учаснику договору простого товариства, припиненого на підставі п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України, речей, наданих ним у спільне володіння та (або) користування учасників, необхідно врахувати, що ці речі були визначені як кошти, що використовувались в інтересах усіх учасників, а тому позивач, як учасник простого товариства, має право на їх повернення. Згідно ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. З врахуванням того, що відповідач відмовляється здійснити продаж спірного будинку в встановленому порядку договору про спільну діяльність на думку суду це є істотними порушеннями договору. Тому права позивача порушені відповідачкою у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають захисту судом шляхом розірвання договору про спільну діяльність й повернення позивачу вкладу в розмірі 142024 долари США, що становить 3254769 грн. 84 коп.. Також підлягає задоволенню і позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору при звернення до суду з врахуванням ст. 88 ЦПК України. Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а тому суд вважає доводи відповідача про неможливість станом на цей час виконання умов договору щодо продажу будинку за ціною, яка б перевищувала вартість його будівництва з огляду на стан ринку нерухомості після фінансової кризи, непереконливими та не є підставою для невиконання відповідачкою зобов»язання. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу № 1 у цілому". "Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи за ходами, направленими на послаблення "тягаря". В рішенні у справі "Антрік проти Франції" від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності". В рішенні у справі "Совтрансавто Холдінг проти України" від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація невпевненості, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1. В рішенні у справі «Звежинський проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд зазначив, що позбавлення майна, у зазначенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбудеться в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі це забезпечує "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та інтересами сторін у справі, право позивача на справедливий суд, на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі та на мирне володіння майном, що є дотриманням положень ч. 1 ст. 6, ст. 13, ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, та ст. 1 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: approved