Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (відповідно до витягу зі статуту Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", який затверджено 21 травня 2018 року, назву позивача було змінено з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк") звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця, обґрунтовуючи свої вимогим тим, що відповідно до укладеного договору № DZXRRX13100336 від 22.07.2008 року позичальник [PERSON] отримав кредит в розмірі 2457,60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.07.2009 року. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Позивачем 18.03.2018 року була направлена претензія кредитора до Криничанської державної нотаріальної контори № 87MDZLFZ0IKQ9. 10.04.2018 року від нотаріальної контори отримано відповідь № 599/02-14, згідно з якою позивача повідомлено про відсутність осіб, що зверталися б до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини або про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . На думку позивача, [PERSON] , яка на час смерті [PERSON] постійно проживала разом з померлим, є його спадкоємицею, оскільки прийняла спадщину, до складу якої входять, в тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника. 13.06.2018 року до спадкоємиці [PERSON] була направлена лист-претензія, згідно з якою позивач пред`явив свої вимоги, але останньою ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № DZXRRX13100336 від 22.07.2008 року становить 10030,43 грн., яка складається з наступного: 10030,43 грн. заборгованість з пені, а також судові витрати в розмірі 1762,00 грн. Вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідачки спадкоємиці [PERSON] , [PERSON] , оскільки вона проживала з ним за однією адресою на день його смерті. До матеріалів позовної заяви позивачем надано клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Ухвалою суду від 22.05.2019 року явку представника позивача визнано судом обов`язковою, однак виклики до суду проігноровані, інформації про причини неявки суду не надано. Суд зобов`язав представника позивача з`явитися в судове засідання, який про день розгляду справи сповіщений належним чином, однак представник позивача не з`явився, про причини неявки не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засівання не з`явилась, відзиву на позов у встановлені судом строки не подала, причини неявки суду не повідомила, з заявою про розгляд справи у її відсутність до суду не зверталась, про час і місце розгляду справи повідомлялась, за таких обставин суд вважає можливим розглянути позов за її відсутності на підставі доказів, наданих у справі, постановивши заочне рішення, відповідно до ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № DZXRRX13100336 від 22.07.2008 року позичальник [PERSON] отримав кредит в розмірі 2457,60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.07.2009 року. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Позивачем 01.07.2013 року була направлена претензія кредитора № 10388 до Криничанської державної нотаріальної контори. 10.07.2013 року листом № 1178/02-14 Криничанської державної нотаріальної контори позивача було повідомлено, що Криничанською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу 10.07.2013 р. за № 257/2013 в зв`язку з отриманою 10.07.2013 року претензією ПАТ КБ Приватбанк до спадкоємців після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа до отримання претензії позивача по Криничанській державній нотаріальній конторі після смерті [INFO] [PERSON] не заводилася, таким чином з заявами про прийняття чи відмову від спадщини ніхто із спадкоємців не звертався. Позивачем повторно 18.03.2018 року була направлена претензія кредитора № 87MDZLFZ0IKQ9 до Криничанської державної нотаріальної контори. 10.04.2018 року від нотаріальної контори отримано повторну відповідь № 599/02-14, згідно з якою позивача повідомлено про відсутність осіб, які зверталися б до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини або про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивачем 13.06.2018 року до спадкоємиці [PERSON] була направлена лист-претензія № 87MDZLFZ0IKQ9, згідно з якою позивач пред`явив свої вимоги, так як вважав, що відповідачка є спадкоємцем померлого [PERSON] , яка прийняла спадщину. Згідно з розрахунком заборгованості за договором № DZXRRX13100336 від 22.07.2008 року, який наданий до матеріалів справ, станом на дату смерті [PERSON] заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № DZXRRX13100336 від 22.07.2008 року становить 10030,43 грн., яка складається з наступного: 10030,43 грн. заборгованість з пені, а також судові витрати в розмірі 1762,00 грн. Згідно зі ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. За приписами ст. ст. 1216, 1218 ЦК УКраїни спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст. 1281, 1282 ЦК України. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Відповідно до ст.1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно ч.2 ст. 1281 ЦК України кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину. Оскільки боржник помер, то відповідати перед АТ КБ «Прибатбанк» на підставі ст.ст. 1281, 1282 ЦК України за борги спадкодавця має спадкоємець у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Аналогічні роз`яснення надані в абз.2 пункту 32 Постанови Пленуму «Про практику застосуваня судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Позивач в обґрунтування свого позову посилається на те, що відповідачка [PERSON] проживала разом з спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, тому позивач вважає, що спадкоємцем [PERSON] у порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України є [PERSON] , яка прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. На підтвердження даної обставини позивач посилається на копію паспорта позичальника та відповідача, де зазначено одну й ту саму адресу зареєстрованого місця проживання. Суд зазначає, що сам факт реєстрації місця проживання відповідача за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме відповідач [PERSON] є спадкоємцем, проживала разом зі спадкодавцем та прийняла після померлого спадщину. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні не здобуто, позивачем суду не надано доказів того, що відповідач [PERSON] проживала на момент смерті зі спадкодавцем за місцем реєстрації, вказаної в паспорті [PERSON] , що давало б суду підстави вважати, що відповідач прийняв після померлого спадщину. Дослідивши матеріали спадкової справи № 257/2013 після померлого [PERSON] , суд дійшов висновку, що вказана спадкова справа відкрита на підставі претензії кредитора ПАТ КБ «ПриватБанк» 10.07.2013 року, інші спадкоємці спадщину не приймали. У встановлений законодавством термін до нотаріальної контори ніхто не звертався із заявою про прийняття спадщини та відповідно свідоцтво про прийняття спадщини жодному зі спадкоємців не видавалося. Крім того, в матеріалах спадкової справи відсутня інформація щодо наявності будь-якого майна, яке б могло бути успадковане після смерті померлого [PERSON] . Звертаючись із позовом до [PERSON] , як до спадкоємця [PERSON] , позивач мав довести, що спадкоємцем всього майна є саме відповідач. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя взагалі належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно та вартість такого майна, в разі його наявності. Таким чином, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів наявності спадкового майна та його вартості, одержаного відповідачкою у спадщину після смерті померлого [PERSON] . У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Проте, представник позивача в позовній заяві як на підставу задоволення позову посилається на те, що відповідач постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину і повинна нести цивільно-правову відповідальність за борги спадкодавця. Відповідно до ч.2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Аналізуючи зазначені норми, є підстави для висновку, що обов`язковою умовою для прийняття спадщини є фактичне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, однак доказів фактичного проживання відповідачів із спадкодавцем на час відкриття спадщини суду надано не було. Позивач також не надав суду доказів, які підтверджують, яке саме майно прийняла у спадок відповідач та яка його вартість, що унеможливлює стягнення з неї заявлених позивачем грошових коштів. Таким чином, АТ КБ «Приватбанк», як позивач, зобов`язаний довести, що саме відповідач є спадкоємцем померлого, прийняла після нього спадщину та вартість майна, прийнятого спадкоємцем у спадщину. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто у разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. При вирішенні спору про стягнення з спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно ч. 2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, всупереч тому, що його явка визнана судом обов`язковою. За таких обставин, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з урахуванням всіх обставин та матеріалів справи суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed