Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним Кредитний договір №1143/05-Ф від 20.12.2005 р. і Додаткову угоду №1 від 20.12.2005 р. «до кредитного договору №1143/05-Ф від 20.12.2005 р.» із змінами та доповненнями Додатковим договором від 24.09.2014 р. «Про внесення змін та доповнень №2 до Кредитного Договору №1143/05-Ф від 20.12.2005р.», укладений між нею та ПАТ КБ «Надра», застосувати правові наслідки недійсності правочину та, з врахуванням повернення [PERSON] до ПАТ КБ «Надра» в складі платежів за таким правочином 26550,00 доларів США, стягнути з ПАТ КБ «Надра» на її користь вартість 14939,17 доларів США, за цінами (Офіційним курсом Національного банку України), які існують на момент відшкодування в якості повернення всього отриманого ПАТ КБ «Надра» на виконання вищевказаного Кредитного договору, застосувати правові наслідки вчинення правочину під впливом обману та стягнути з ПАТ КБ «Надра» на її користь 814340,50 грн. подвійного розміру збитків у звязку з вчиненням вищевказаного Кредитного договору; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 21.12.2005 року між нею та ПАТ КБ «Надра», який зареєстровано у реєстрі під №4487 із змінами та доповненнями від 24.09.2014 Договором про внесення змін №1 до договору іпотеки, який зареєстровано у реєстрі під №1908 та застосувати наслідки недійсності вказаного вище договору іпотеки, шляхом: зняття заборони відчуження квартири [ADDRESS] загальною площею 60,3 кв.м., внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення заборони відчуження (номер обтяження 6855692) та припинення іпотеки (номер іпотеки 6855732). В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.12.2005 року вона придбала у [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] загальною площею 60,3 м2. Згідно п. 2 цього договору: - «Продаж квартири вчиняється за ціною 178800,00 гривень, що є еквівалентом 35400,0 доларів США, з яких 44722,50 гривень, що є еквівалентом 8850,00 доларів США сплачено до підписання договору, а решта суми 134077,50 гривень, що є еквівалентом 26550 доларів США повинно бути сплачено протягом трьох днів з моменту підписання договору». Цього ж дня, 20.12.2005 року, вона на часткове виконання власних грошових зобовязань перед продавцем квартири передала останній 44722,50 грн., що є еквівалентом 8850,00 доларів США, а з метою повного виконання грошових зобовязань за вищевказаним Договором купівлі-продажу звернулась до Відповідача, з яким уклала Кредитний договір №1143/05-Ф від 20.12.2005р та Додаткову угоду №1 «до кредитного договору №1143/05-Ф від 20.12.2005» на отримання кредиту в розмірі 26550,00 доларів США під 12% річних на строк до 18.12.2020 року із зобовязанням використовувати кредит лише на цілі, визначені п. 1.2. договору (проведення розрахунків по договору купівлі-продажу) та зобовязанням здійснювати повернення кредиту щомісячними мінімально необхідними платежами не менше 383,00 доларів США, оплачувати відсотки за користування кредитними коштами та комісії за управління кредитом. 21.12.2005 року, в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором та Додаткової угоди до нього, між нею та Відповідачем укладено Договір іпотеки. За цим договором в іпотеку передано вищевказану квартиру. 22.12.2005 року вона отримала від Відповідача 26550,00 доларів США. Зазначена валюта була продана в цей же день, а [PERSON] були передані в якості повного виконання грошових зобовязань за договором купівлі-продажу 134077,50 грн. 24.09.2014 року, між нею та Відповідачем укладено Додатковий договір «Про внесення змін та доповнень № 2 до Кредитного Договору №1143/05-Ф від 20.12.2005р.» яким було змінено відсоткову ставку на 15,6% річних, строк кредитування до 18.12.2025 року та порядок оплати на ануїтетну форму розрахунку щомісячного платежу. Цього ж дня, були внесені й відповідні зміни до зазначеного договору іпотеки. Вважає, що зазначений Кредитний договір містить нікчемні умови, такий був укладений під впливом обману з використанням нечесної підприємницької практики та підлягає визнанню недійсним. Так під час оформлення оспорюваного Кредитного договору, працівником банку [PERSON], у присутності свідка [PERSON], їй було повідомлено, що кредитні кошти можливо отримати лише у валюті по причині вичерпання, на цей момент, кредитного портфелю у гривні. Зважаючи на терміновість виконання існуючих грошових зобовязань за договором купівлі-продажу квартири, а саме здійснення остаточних розрахунків протягом 3-х днів з дня його укладення, вона мала здійснити на користь продавця квартири оплату в розмірі 134077,50 грн. Інші банківські (фінансові) установи, на відміну від ПАТ КБ «Надра» не могли прийняти оперативно рішення щодо укладення договору споживчого кредиту та кредитування у триденний термін з моменту звернення. А тому вона змушена була погодитись на пропоновані умови кредиту у доларах США. Договір купівлі-продажу квартири передбачав розрахунки між сторонами у гривні, а банк надав в кредит іноземну валюту, яку вона продала для отримання гривні з метою належного виконання власних грошових зобовязань за договором купівлі-продажу квартири. Пізніше, у вересні 2014 року, під час укладання Додаткового договору «Про внесення змін та доповнень №2 до Кредитного Договору №1143/05-Ф від 20.12.2005р.» іншим працівником банку [PERSON] їй відмовлено у реструктуризації валютної заборгованості за Кредитним договором шляхом поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту. Підставою відмови у реструктуризації було отримання нею кредиту у валюті та повідомлено, що у 2005 році, на момент укладення Кредитного договору була можливість отримати кредит в гривні, а [PERSON] ввела її навмисно в оману маючи умисел укласти кредитний договір саме в доларах США, оскільки отримувала якісь додаткові блага від банку за залучення клієнтів на укладання валютних кредитних договорів. Фактично відбулись винні навмисні дії зі сторони Відповідача, якими він намагався запевнити та домігся запевнення про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не могли і не наступили але були свідомими й бажаними для Відповідача. Вважає, що мав місце обман, щодо істотних умов договору (властивостей речі, що значно знижують її цінність та унеможливлюють використання за призначенням: ототожнено властивості долара як засобу платежу при розрахунках у гривні їх загальною ознакою «гроші»), про який вона довідалася у грудні 2014 року і не мала можливості дізнатися раніше по причині, що банк всяко приховував від неї інформацію щодо власних клієнтів та умов отримання ними кредитів. Недобросовісність [PERSON] підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному сайті МВС України, як про особу, яка переховується від органів досудового розслідування. Вважає, що валютна заборгованість за договором про надання споживчого кредиту, як зобовязання, забезпечене іпотекою, підлягала реструктуризації за курсом, що діяв на момент отримання кредиту. Поступати з валютною заборгованістю якось інакше банк права не мав, а проведена реструктуризація була без врахування вимог законодавства про захист прав споживачів та всупереч встановлених законом способів і поза межами прав банку визначених ч.12 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього, покликається й на невідповідність умов договору Правилам надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168. Разом з тим, вважає, що вищевказаний договір іпотеки також слід визнати недійним, оскільки недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Відтак, для захисту своїх прав змушена звертатись до суду. Позивач в судовому засіданні, будучи допитана як свідок, позов підтримала, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково суду вказала на те, що коли вона звернулась до банку із заявою про отримання кредиту, вона чітко наголосила на тому, що хоче отримати такий у гривні, оскільки розуміє усі ризики отримання кредиту у валюті, та побоюється брати на себе такі зобовязання. Проте, працівник банку [PERSON] з власних корисливих мотивів ввела її в оману, про що їй чітко було розяснено в вересні 2014 року іншим працівником банку, коли вона звернулась із заявою про реструктуризацію валютної заборгованості. Зокрема, їй було повідомлено що у 2005 році на момент укладення договору була можливість отримати кредит у гривні, але [PERSON], отримуючи додаткові блага від банку за залучення клієнтів на укладення валютних кредитних договорів ввела її в оману. А тому вважає, що відповідач обманув її, навязавши кредит в іноземній валюті. Окрім цього, зазначає, що такими діями відповідач, як субєкт підприємницької діяльності, позбавив її права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги, їх кількість, якість, асортимент, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору на задоволення власних потреб у сфері обслуговування, на вільний вибір послуг, на гарантований рівень споживання, належну якість послуг такого виду обслуговування, не забезпечив можливість використання послуги за призначенням та не надав її як таку, що відповідає вимогам нормативних документів і попри встановлену законом заборону, створив такі умови, щоб обрати послугу неналежної якості у непотрібному їй асортименті, не вигідну для неї. Таке свідчить про ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Відтак, вважає, що єдиним способом захисту її прав, є звернення до суду з даним позовом, а тому просить позов задоволити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачки, зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного: Матеріалами справи встановлено, що 20.12.2005 року на підставі Договору купівлі-продажу [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 60,3 м2. Згідно п. 2 цього договору продаж квартири вчиняється за ціною 178800,00 гривень, що є еквівалентом 35400,0 доларів США, з яких 44722,50 гривень, що є еквівалентом 8850,00 доларів США сплачено до підписання договору, а решта суми 134077,50 гривень, що є еквівалентом 26550 доларів США повинно бути сплачено протягом трьох днів з моменту підписання договору. 20.12.2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено Кредитний договір №1143/05-Ф від 20.12.2005 р. та Додаткову угоду №1 «до кредитного договору №1143/05-Ф від 20.12.2005 року» на отримання в кредит 26550,00 доларів США під 12% річних на строк до 18.12.2020 року. Цільове використання кредиту: проведення розрахунків по вищевказаному договору купівлі-продажу №4462 від 20.12.2005 року. У п.3.3.2 зазначеного Кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 383,00 доларів США. Згідно умов кредитного договору Позивач зобовязалась сплачувати мінімально необхідні платежв у розмірі та порядку, визначених у п.п.3.3.2 та 3.3.3 цього договору, здійснювати повернення кредиту, оплачувати відсотки за користування кредитними коштами та комісії за управління кредитом. 21.12.2005 року в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором та Додаткової угоди до нього, між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено Договір іпотеки, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 21.12.2005 за реєстровим номером 4487, на підставі якого в іпотеку передано вищевказану квартиру. 24.09.2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено Додатковий договір «Про внесення змін та доповнень № 2 до Кредитного Договору №1143/05-Ф від 20.12.2005р.» яким було змінено відсоткову ставку на 15,6% річних, строк кредитування до 18.12.2025 року та порядок оплати на ануїтетну форму розрахунку щомісячного платежу. Цього ж дня, Договором про внесення змін №1 до договору іпотеки, внесено зміни до договору іпотеки від 21.12.2005 року. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача - враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.(ст.627 ЦК України). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, сплата яких передбачена ст.1048 ЦК України. У Законі України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір укладений між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками є договором про надання споживчого кредиту. Відтак, суд вважає, спірний кредитний договір споживчим. За приписами статтей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 204 ЦК України встановлений принцип правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави для визнання правочину недійсним визначені в ч.1 ст.215 ЦК України відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно вела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Такий порядок визначено декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який не допускає розрахунки валютою між фізичними особами взагалі та не передбачає можливості таких розрахунків, зокрема з отриманням валютного кредиту. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], підтвердила обґрунтування позивачкою своїх позовних вимог, зокрема, вказала про те, що вона була присутня при укладенні спірного кредитного договору і працівник банку [PERSON] переконувала на укладення кредитного договору в іноземній валюті через відсутність можливості укладення такого в гривні, запевняла у вигідності такого. Проте, як згодом зясувалось [PERSON] виконувала свої трудові обовязки недобросовісно і ввела позивачку в оману. Суд надає віри і приймає покази свідка, так як будь-яких даних, що свідчили б про її зацікавленість у вирішенні даної справи в суду не має, а її покази не протирічать іншим доказам по справі. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що при укладенні спірного Кредитного договору мав місце обман зі сторони відповідача щодо істотних умов договору - властивостей речі, що значно знижують її цінність та унеможливлюють використання за призначенням: ототожнено властивості долара як засобу платежу при розрахунках у гривні їх загальною ознакою «гроші». Окрім цього, слід зазначити й те, що у відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» порушення права на свободу вибору продукції, на свободу волевиявлення споживача та/або висловленого ним волевиявлення, на одержання споживачем необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну послугу, у тому числі, нав'язування таких умов одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, реалізація продукції неналежної якості вважаються в будь-якому разі порушеними правами споживача. Пропонування до вільної реалізації валюти в якості засобу платежу щодо обігу якої існують обмеження та недостовірне повідомлення про відсутність можливості кредитування у гривні, за визначенням ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», є забороненими формами підприємницької практики, що вводить в оману стосовно основних характеристик послуги кредитування, таких як, наявність кредитування у гривні, переваги валютного кредитування, методів використання отриманої в кредит валюти при можливості вчинення розрахунків лише у гривні, очікуваних результатів споживання послуги Відповідача, прав Позивача. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені звикористанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.1, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). У відповідності до положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Пунктом 4.3.18. Кредитного договору №1143/05-Ф від 20.12.2005 встановлено зобовзання позивача сплатити одноразово не пізніше дати видачі кредиту комісію за управління кредитом в розмірі еквівалентному 200,00 дол. США по курсу НБУ на момент видачі кредитних коштів. А пунктом 2 додаткової угоди №1 від 20.12.2005 до кредитного договору №1143/05-Ф від 20.12.2005 доповнено розділ 4 Договору пунктом 4.3.18, за яким встановлено щомісячну плату за управління кредитом в розмірі 0,3% від суми залишку заборгованості по кредиту протягом всього терміну користування кредитними коштами. У абзаці 3 частини 4 статті 11 Закону України встановлено, що умова договору про надання споживчого кредитку, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відтак, компенсація сукупних послуг банку, що супроводжують кредит, у вигляді комісій за рахунок позивача, є незаконною. Дана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постанові від 16.11.2016 року №6-1746цс16. Суд вважає безпідставними покликання позивача на невідповідність умов спірних договорів (угод) Правилам надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, оскільки на час укладення таких ці Правила не існували. Окрім цього, суд вважає оскаржувані умови договору несправедливими, виходячи з наступного: У статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містяться самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). У ч. 2 зазначеної статті визначено поняття "несправедливі умови договору" як умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору. Такий правовий висновок кореспондує із висновком Верховного Суду України у постанові від 16.12.2015 року №6-2766цс15. Згідно ч.12 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом: надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років; продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника; зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї; поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту; зобов'язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 роз'яснено, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредит, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Такий же висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 12.09.2012 року в справі № 6-80цс12 та від 25.09.2013 року в справі № 6-80ц13. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що Кредитний договір №1143/05-Ф від 20.12.2005 з Додатковою угодою №1 від 20.12.2005 «до кредитного договору №1143/05-Ф від 20.12.2005» із змінами та доповненнями Додатковим договором від 24.09.2014 «Про внесення змін та доповнень №2 до Кредитного Договору №1143/05-Ф від 20.12.2005р.» слід визнати недійсним. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За приписами ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1). Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.2). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.3). Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1); Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2); Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право (ч.3). У ч.2 ст.230 ЦК України закріплено, що сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. Як вбачається з Розрахунку заборгованості [PERSON] за договором №1143/05-Ф від 20.12.2005 року станом на 11.04.2016 року позивачем на користь відповідача вчинено платежів на загальну суму 41489,17 доларів США, 14939,17 доларів США сплачені на виконання вищевказаного правочину. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Станом на 10.01.2017 року Національний банк України офіційним курсом гривні до іноземної валюти встановив вартість 100 доларів США у розмірі 2702,0929 гривень, а тому позивач просить стягнути в її користь з відповідача 403670,25 грн. (із розрахунку 14939,17*2702,0929/100). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь позивачки кошти, сплачені останньою на виконання спірного кредитного договору в подвійному розмірі 807340,5 грн.( 403670,25*2) Щодо стягнення з відповідача 3500 грн. витрат, повязаних з оцінкою нерухомого майна і нотаріального посвідчення договору іпотеку, то суд вважає, що в цій частині позову слід відмовити, оскільки позивачем не представлено суду доказів на підтвердження понесення таких витрат. Згідно ч.2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. А тому, визнання спірного кредитного договору недійсним, має наслідком й визнання недійсним Договору іпотеки від 21.12.2005 року. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог 1600 гривень судового збору.

Outcome: approved