Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суд м.Києва з позовом до відповідача ПрАТ «Рівнеазот» з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 112 901,34 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в період з 11.09.2013 р. по 21.07.2017 р. працював вПрАТ «Рівнеазот» на посаді начальника відділу операційного та комерційного контролінгу Представництва ПрАТ «Рівнеазот» у м. Києві. Згідно наказу№1813-ВК від 10.07.2017 р. був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням з 22.07.2017 р. Посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України та обґрунтовуючи порушенням строків при розрахунку просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.07.2017 р. по 13.12.2017 р. Одночасно просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 3 000,0 грн. Позивачем до суду поштою направлено клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного провадження та до початку судового засідання подана заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача вказує, що позовні вимоги вважає безпідставними, так як шкода позивачу у вигляді несвоєчасного розрахунку при звільненні була завдана відповідачем у стані крайньої необхідності. Вказавши на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діяв у стані крайньої необхідності, що обумовлювалось наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупиненням дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Крім того, представник відповідача посилається на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» ПрАТ «Рівнеазот» є платником єдиного внеску, що разом із нормами п. 1 ст. 6 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення для отримання грошової допомоги по безробіттю. Не погоджуючись з сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 112 901,34 грн., відповідач надав свій розрахунок заборгованості, а саме: середній заробіток за період з 22.07.2017 р. по 13.12.2017 р. становить 112 699, 84 = (101 роб. днів * 1115,84 грн.). Стосовно відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. відповідач з посиланням на нескладність справи та розгляд її в спрощеному провадженні, зазначив, що вважає зазначені вимоги необґрунтованими. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій останній, зокрема, зазначив, що сторона позивача не заперечує щодо уточнюючого розрахунку відповідача про розмір середнього заробітку за період з 22.07.2017 р. по 13.12.2017 р. в 112 699, 84 = (101 роб. днів * 1115,84 грн.). Зауважив, що причини на які посилається відповідач у своєму відзиві, фактично зводяться до відсутності коштів в останнього, що не може бути підставою для звільнення його від відповідальності. Стосовно заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу зазначив, що вони не перевищують визначений законом граничний розмір,відповідають ринковим, а доводи відповідача щодо спрощеного позовного провадження не доречні, так як позивачем заявлено вимогу щодо відшкодування судових витрат, ще до внесення змін в ЦПК України та виникнення процедури розгляду справ за спрощеним провадженням. Суд, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за таких підстав. Судом встановлено, що позивач згідно наказу від 06.09.2013 р. №1637/ВК з 11 вересня 2013 року був прийнятий на роботу до Приватного акціонерного товариства "РІВНЕАЗОТ" на посаду начальника відділу операційного та комерційного контролінгу Представництва ПАТ «РІВНЕАЗОТ» у м. Києві. Наказом №1813-ВК від10.07.2017 р.позивач був звільнений з роботи з 21 липня 2018 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні з роботи з ним не було проведено остаточний розрахунок, у зв'язку з чим він спочатку звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про нараховану але невиплачену заробітну. Відповідно до ст.47 ч.1, 116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний провести розрахунок з працівником в день звільнення. 13.11.2017 р. Подільським районним судому м. Києві по справі №758/14615/17 про стягнення з ПАТ «РІВНЕАЗОТ» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 32 274, 84 грн., позивачу видано судовий наказ. Таким чином, факт порушення розрахунку при звільнення з позивачем не заперечується самим відповідачем, що випливає із змісту поданого останнім відзиву на позовну заяву та підтверджується довідкою виданою ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» №2088 від 20.10.2017 про суми, які належать до виплати при звільненні і судовим наказом у справі №758/14615/17 від 13.11.2017 р. виданого Подільським районним судом у м. Києві. Отже, на день звільнення позивачу належало до виплати 32 274, 84 грн., які на дату подання позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем позивачу сплачені так і не були.З урахуванням зазначеного, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюють період з 22.07.2017 р. (наступний день за датою звільнення) по 13.12.2017 (дата підписання позовної заяви). Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а увипадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середню заробітну плату № 1122 від 21.03.2018 р. заробітна плата позивача за травень-червень 2017р. становить 44215,34 грн. Число відпрацьованих робочих годин у травні 2017 року - 159,00 год., у червні 2017р. - 158 год., разом -317,00 год. Отже, середньогодинна заробітна плата (за відпрацьовані години) становить 139,4806 (44 215,34 грн. / 317,00год). Таким чином, середньоденна заробітна плата при восьмигодинному робочому дні становить 139,4806 * 8 = 1115,84грн. Листом Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік» встановлено Розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік, розрахованої за календарем п'ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів. Отже, з дослідженого в судовому засіданні розрахунку відповідача середній заробітокз яким погодився також позивач за період з 22.07.2017р. по 13.12.2018р. становитиме: З 22-31.17.2017 р. (липень) - 6 роб. днів; серпень 2017 року - 22 роб. днів; Вересень 2017 року - 21 роб. днів; жовтень 2017 року - 21 роб. днів; листопад 2017 року - 22 роб. днів; З 01 - 13.12.2017 року - 1 роб. днів. Таким чином, середній заробіток з 22.07.2017 р. по 13.12.2017 р. становить 112 699,84 грн. (101 роб. днів *1115,84 грн.). Сторони погоджуються з вищевказаним розрахунок, а відтак суд даний розрахунок бере до уваги при встановленні обставин по справі. Посилання представника відповідача на відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця дає підстави для висновку про те, що не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз»яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов'язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності, представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Крім того, доводи представника відповідача про справляння податків і зборів при стягненні середнього заробітку на увагу не заслуговують, адже відповідно до роз'яснень, даних в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб'єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов'язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково, стягнувши його в розмірі 112 699,84 грн., відповідно до розрахунку наданого відповідачем з яким погодився і позивач. Щодо позовної вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з п. 1 ст. 12 ЦПК України (в редакції чинній на дату подання позову) особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.79 ЦПК України (в редакції чинній на дату подання позову) витрати на правову допомогу віднесено до судових витрат, а саме витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. Відповідно до п. 1 ст. 84 ЦПК України (в редакції чинній на дату подання позову) витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно з абз. 2 п. 48 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (постанова від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»), витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Згідно доказів наданих позивачем: договір про надання правової допомоги №1210/17-1 від 12.10.2017; завдання - доручення №1 за договором про надання правової допомоги №1210/17-1 від 12.10.2017; квитанцій №0.0.915105299.1 від 13.12.2017, №0.0.873447003.1 від 18.10.2017; акту приймання -передачі наданих послуг від 13.12.2017 р., позивач поніс витрати на правову допомогу на загальну суму 3 000,0 грн. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (чинному на дату подання позову), розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно п. 2.1. завдання - доручення №1 за договором про надання правової допомоги №1210/17-1 від 12.10.2017, гонорар виконавця за виконання цього завдання-доручення проводиться із розрахунку 1 роб. год. фахівця виконавця - 500 грн. Із зазначеного вбачається, що відповідач поніс та просить до відшкодування витрати із розрахунку 500 грн. за 1 роб. год. фахівця виконавця. Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік"прожитковий мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2017 року складав 1544 грн. Таким чином, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах у 2017 розмірі складав 40% = 617,60. Отже, понесені та заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу не перевищують визначений законом граничний розмір та узгоджені сторонами відповідно до цінової політики надавача послуг. Що стосується доводів відповідача стосовно спрощеного позовного провадження, суд не бере їх до уваги з огляду на те, що на момент виникнення спірних правовідносин в цивільному процесі була відсутня така процедура. Приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову сплатив судовий збір у розмірі 1 129,01 на підставі ст. 5 Закону України "Про судовий збір", на виконання вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 1 127,0 грн. На підставі викладеного, ст.ст.47, 116, 117, 231, 233 КЗпП України,

Outcome: partial