Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

В червні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, згідно якої просить визнати припиненим іпотечний договір (з майновим поручителем) від 07.08.2006 р., укладений між [PERSON] та АКБ СР "Укрсоцбанк", повним правонаступником усіх прав якого з 15.10.2019 р. стало АТ "Альфа Банк". В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07.08.2006 р. між нею та АКБ СР «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір (з майновим поручителем), який укладався позивачкою для забезпечення зобов`язань, які виникли у [PERSON] , на підставі укладено між ним та відповідачем договору кредиту від 07.08.2006 р. Відповідно до умов зазначеного договору позичальник отримав від банка 15000,00 дол. США зі сплатою 13,5 % відсотків річних з кінцевим терміном погашення заборгованості 06.08.2013 року. Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду від 16.04.2014 р. було частково задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 286/25-378 від 07.08.2006 року в сумі 61895,96 грн. Зазначила, що, звернувшись до суду з позовною заявою, АТ «Укрсоцбанк» у 2014 році реалізувало своє право вимоги дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 286/25-378 від 07.08.2006 року, а відтак настання строку виконання цього зобов`язання необхідно обчислювати з 2014 р. Тому встановлений законодавством трирічний строк позовної давності для стягнення заборгованості за кредитним договором вже сплив. У зв`язку з чим, у правовідносинах щодо стягнення пені за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором (з майновим поручителем) встановлений законодавством трирічний строк позовної давності також сплив. Зазначила, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і може забезпечувати лише дійсні зобов`язання. Такі, наприклад, що не припинились у зв`язку із спливом строку позовної давності. Зобов`язання позичальника за даним кредитним договором припинились у зв`язку зі спливом строку позовної давності, тобто воно перестало бути дійсним, а відтак, виходячи зі змісту статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір (з майновим поручителем) від 07.08.2006 р. є припиненим. За таких обставин, позивачка просила задовольнити позов. 13.08.2020 р. представником АТ "Альфа-Банк" Михніцьким Г.Л. було подано відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає, що Банк не погоджується із заявленими вимогами позивачки та просить суд відмовити у їх задоволенні. Вказує на те, що рішенням суду від 16.04.2014 р. було стягнуто заборгованість з [PERSON] по кредитному договору, відповідно сума боргу є підтвердженою і не оскарженою, а отже щодо неї не може бути заявлено вимоги про застосування строку позовної давності. Зазначене рішення є не виконаним, тому відповідно до вимог кредитного договору до погашення заборгованості по кредитному договору зобов`язання не може бути припиненим. Відповідно до вимог іпотечного договору, цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання (зобов`язання за Кредитним договором). Тому строк позовної давності ще не пропущений. Зазначив, що сплив позовної давності, як підстави для припинення зобов`язання, нормами Цивільного законодавства не передбачено. Зазначає, що суд, зокрема, не має права застосувати позовну давність інакше, як за заявою сторін. Також за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Припинення іпотеки можливе виключно з підстав, зазначених в ст. 17 Закону України "Про іпотеку", якою не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Також враховуючи те, що заборгованість по кредитному договору на виконання рішення суду від 16.04.2014 р. ще не погашена, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (а.с. 17-19). 05.10.2020 р. позивачкою [PERSON] було подано відповідь на відзив, відповідно до якої позивачка зазначила, що відповідачем, починаючи з 2014 р., не була стягнута заборгованість, не застосовувались ним, в тому числі, можливості для примусового виконання вказаного рішення. Зазначила, що у правовідносинах за кредитним договором та відповідно за іпотечним договором (з майновим поручителем) від 07.08.2006 р. строк трирічної позовної давності сплив. У зв`язку з чим, просила визнати іпотечний договір від 07.08.2006 р. припиненим (а.с. 48-49). У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю, просив задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача АТ "Альфа Банк" Михніцький Г.Л. у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Просив відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх поданими доказами, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07.06.2006 р. між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №286/25-378 (далі - Кредитний договір), за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 15 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 06.08.2013 р. (а.с. 23-28). Згідно п. 7.3 ст. 7 Кредитного договору цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. В забезпечення виконання зобов`язань по Кредитному договору між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір (з майновим поручителем) від 07.08.2006 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Коновальчук Т.В. за реєстровим № 1317 (далі - Договір іпотеки). За зазначеним договором іпотекодавцем [PERSON] передано в іпотеку в якості забезпечення виконання позичальником [PERSON] основного зобов`язання наступне майно: житловий будинок загальною площею 90,6 кв.м., житловою площею 72,0 кв.м., сарай загальною площею 26 м.кв., погріб загальною площею 9,5 м.кв., гараж загальною площею 21 м.кв., вбиральня загальною площею 1,6 м.кв., що розташовані на приватизованій земельній ділянці мірою 767 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 29-33). Згідно п. 6.3 ст. 6 Договору іпотеки цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання (зобов`язання за Кредитним договором). Згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16.04.2014 р. позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 286/25-378 від 07.08.2006 року в сумі 61895,96 грн., в тому числі: заборгованість по кредиту - 5217,92 дол.США, що дорівнює 41706,83 грн., заборгованість по процентам - 1770,51 дол.США, що становить 14151,66 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 551,56 дол.США, що еквівалентно 4408,62 грн., пеня за несвоєчасне повернення процентів - 203,78 грн., що еквівалентно 1628,85 грн. В позові до [PERSON] відмовити за безпідставністю (а.с. 40-41). Рішення суду не виконане. Згідно копії витягу детальної інформації про юридичну особу із сайту Міністерства юстиції України встановлено, що 03.12.2019 р. в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців громадських формувань внесений запис про припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк». Також в даному реєстрі зазначено інформацію, що правонаступником АТ «Укрсоцбанк» являється «Альфа-Банк» (а.с. 35). Згідно із ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608, 609 ЦК України). Отже, з наведеного вище випливає, що сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язання. При цьому, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України. Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, зі спливом позовної давності, зобов`язання не припиняється. Відповідно до приписів ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 цього Закону). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням, цей Закон не передбачає. Аналіз положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 5 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16. Зазначена правова позиція у судовій практиці є незмінною і підстав для відступлення від неї немає. У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16 зроблено висновок, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Суд, встановивши обставини справи, зокрема наявність невиконаного зобов`язання за кредитним договором, прийшов до висновку, що відсутні підстави для припинення іпотеки, передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а сплив позовної давності до вимог як за основним зобов`язанням, так і забезпечувальним, не є такою підставою. Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, відповідно до якої ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Від указаного висновку не відступав і Верховний Суд, зокрема у постанові від 11 вересня 2019 року у справі 201/13602/16 (провадження № 61-33028св18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/19/12 (провадження № 14-10цс18) зазначила, що «поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України, мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності». Суд вважає необґрунтованими доводи позивачки щодо закінчення строку дії кредитного договору як підстави для припинення іпотеки, оскільки статтею 17 Закону України «Про іпотеку» не передбаченого такої підстави для припинення іпотеки. Указаний висновок узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі 6-153цс14, відповідно до якого сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed