Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів з вимогою визнання недійсним п.3.2.10 туристичного договору № 104/07-14 від 08 липня 2014 року, укладеному нею з Турагентом ФОП «[PERSON]», що діяв від імені та за дорученням туроператора «Анекс тур», стягнути з відповідачів 45 115 грн.20 коп. матеріальної шкоди та компенсацію моральних збитків в сумі 50 000 грн. До суду позивач не з'явилась, уповноваживши відповідною довіреністю представляти свої інтереси в суді адвоката [PERSON] (а.с.48) Зазначені вимоги, підтримані представником позивача в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на положення ч.1 ст.203 ЦК України, ст.20 ЗУ «Про туристичне обслуговування», ст.ст.18, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Представники ТОВ "Туристичне компанія "Анекс тур" позов не визнали з підстав, викладених в запереченні проти позову (а.с. 20-24). Інші учасники провадження до суду не з'явились. Про час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку (а.с. 83-87, 151-152). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші, надані ними на обґрунтування заявлених вимог та заперечень докази, суд встановив наступне: Судом встановлено, що 04 червня 2013 року між ТОВ "Мережа агенцій "Гарячі тури" /ліцензія державної туристичної адміністрації України АВ № 538511 від 25.06.2010 року/ (а.с. 106-116), в подальшому /Турагент/ та ТОВ "Туристичне компанія "Анекс Тур" в подальшому /Туроператор/ було укладено угоду № 821А/133, згідно з якою Турагент за дорученням та в інтересах Туроператора за винагороду здійснює посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту Туроператора, в т.ч. укладання договорів на туристичне обслуговування з третіми особами на реалізацію туристичного продукту, наданого Туроператором, а Туроператор сплачує винагороду Турагенту (а.с. 52-56). У відповідності до умов згаданої угоди, 01 вересня 2013 року між ТОВ Мережа агенцій "Гарячі тури" в подальшому /Агент/ та фізичною особою-підприємцем - [PERSON] (а.с.74), який відповідно до свідоцтва ДПА України є платником единого податку і має право на зайняття лізензованим видом господарської діяльності - турагентською діяльністю, пов'язаною з діяльністю турагенств, туроператорів та наданням інших послуг бронювання /за класифікатором КВЕД 79.11,79.12,79.90/ - в подальшому /Субагент/, було укладено субагентську угоду № 000001, згідно з якою Агент за дорученням та в інтересах Туроператора доручає а Субагент приймає на себе за винагороду права і обов'язки з реалізації туристичного продукту в інтересах та від імені Туроператора на умовах даного договору. Субагент у відносинах з туристами представляє туроператора і укладає з ними договори на туристичне обслуговування. (а.с. 101-105). 08 липня 2014 року ФОП «[PERSON]», що діяв від імені та за дорученням Туроператора «"Туристична компанія "Анекс тур"» з одного боку /в подальшому Турагент/ та [PERSON] /в подальшому Турист/ з іншого уклали туристичний договір № 104/07-14, за яким Турагент, відповідно до умов субагентської угоди з Туроператором, зобов'язався забронювати в інтересах Туриста комплекс туристичних послуг відповідно із Заявкою на бронювання туристичного обслуговування, а саме - оформити туристичний договір, страхові поліси, авіаквитки, документ, що підтверджує оплату Туристами грошових коштів, необхідних для виконання замовлення за Договором, програму тура, а також документ, що підтверджує бронювання готелю (а.с 6-7). Відповідно укладеному туристичному договору Турагентом було оформлено заявку UK № 083943 на туристичну подорож, яким було заброньовано тур на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в готель "Wow Topkari Palace 5*" /Туреччина, м. Анталія/ на період перебування з 15.07.2014 року до 24.07.2014 року, загальною вартістю турпродукту 3744 у.о. Повну оплату туру, на умовах, як вони були визначені між ФОП «[PERSON]» та [PERSON] - загальною сумою 45 115 грн. 20 коп. було проведено позивачем 7,8 липня 2014 року (а.с. 8). 08 липня 2014 року відповідно до п.2 Агентської угоди (а.с. 52-56) Туроператором був виставлений рахунок - фактура для оплати туристичних послуг, медичної страховки та послуг з організації туру загальною вартістю 38 799 грн. 43 коп.(а.с. 25), із проведенням оплати згаданої суми в цей же день (а.с. 26). За три дні до початку туру турист [PERSON] була госпіталізована до інфекційного відділення Комсомольської ЦМЛ в зв'язку із інфекційним захворюванням (а.с. 57). Як пояснила суду представник позивача, 14 липня 2014 року її довіритель особисто прибула до офісу ФОП [PERSON] та подала заяву про зміну терміну туру на більш пізніший, а згодом /того ж дня / заяву про відмову від туру у зв'язку з хворобою дитини. 15 липня 2014 року /в день початку туру/ на електронну пошту Туроператора надійшов лист про анулювання заявки UK № 083943 (а.с. 27). В свою чергу, Туроператор у відповідності з п.5.2.8 укладеного 04 лютого 2014 року Контракту (а.с. 28-35) направив Комітенту /Приймаючій стороні/ анулювання заявки UK № 083943 з поясненням причини її анулювання. Звернення туроператора було розглянуте Комітентом і після тривалих /за поясненням представника ТОВ "Туристичне компанія "Анекс Тур" / перемовин Приймаюча сторона /попри встановлені п.7.5 Контракту розміри штрафних санкцій в зв'язку з анулюваннями турів/ винайшла можливість зменшити штрафну санкцію до 1750 доларів США (а.с. 36,39). Фактично здійснені та документально підтверджені витрати ТОВ "Туристична компанія "Анекс Тур" в зв'язку з анулюванням туру по заявці UK № 083943 склали 21 087 грн.50 коп. (а.с 43). Залишок коштів по заявці UK № 083943 - в сумі 17 711 грн.93 коп. за заявкою ТОВ Мережа агенцій "Гарячі тури" (а.с. 44,45) були зараховані Туроператором в якості часткової оплати іншої заявки - UK № 084711. Відмову відповідачів повернути грошові кошти за невикористаний тур позивач вважає незаконною та такою, що порушує її права, як споживача послуг. Оскільки положення укладеного з ФОП [PERSON] договору про туристичне обслуговування суперечать положенням ст.20 ЗУ «Про туризм» в частині задекларованого права туриста відмовитись від виконання договору до початку туристичної подорожі, та положенням ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо заборони включення у договори із споживачем неправедливих умов /зокрема надання продавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови споживача укласти або виконати договір/ позивач просить визнати п.3.2.10 Договору № 104/07-14 від 08 липня 2014 року, укладеному нею з ФОП «[PERSON]», що діяв від імені та за дорученням Туроператора «"Туристична компанія "Анекс Тур"», таким, що суперечить актам цивільного законодавства. Водночас, посилаючись на положення ч.1 ст. 638 ЦК України, позивач наголошує на тому, що Договор № 104/07-14 від 08 липня 2014 року фактично не був укладений, оскільки умовами договору не визначена сторона особа Туроператора - фактичного виконавця за договором. Крім того, умови договору не містять деякі інші істотні умови на туристичне обслуговування, як вони визначені ст.20 ЗУ «Про туризм», зокрема: категорії транспортних засобів, що здійснюють перевезення, місце розташування готелю, відомості про підтвердження відповідності послуг готелю встановленим вимогам, строк і порядок оплати готельного обслуговування, найменування страховика, що здійснює страхування, інших ризиків, пов'язаних з наданням туристичних послуг. З огляду на вищенаведене, підписаний Договір /за посиланням позивача/ не можна вважати підписаним - неукладений договір, в свою чергу не породжує договірних відносин, а отже, відповідачі одержали гроші без відповідної правової підстави, що у відповідності до положень ч.1 ст.1212 ЦК є підставою для покладення на них зобов'язання по поверненню всієї суми оплачених за договором коштів. Крім того, як зазначає [PERSON], внаслідок незаконних дії відповідачів, які виразились в необґрунтованій відмові повернути гроші, зазнала душевних страждань. З вини відповідачів намір повернути гроші перетворився на подолання виниклих неприємностей та нервову напругу, що позначилось на здоров'ї, з огляду на що просить постановити рішення, яким визнати недійсним п.3.2.10 Туристичний договір № 104/07-14 від 08 липня 2014 року і стягти з відповідачів /порядок стягнення позивачем не визначений/ матеріальну шкоду в розмірі 45 115, 20 грн. та компенсувати завдані моральні збитки в сумі 50 000 грн. Правовідносини, що виникли, регулюються нормами ЗУ "Про туризм" № 2470-Ш від 29.05.2001 року /ред 2003/, та ЗУ "Про захист прав споживачів" № 3682-ХП від 15.12.1993 року /ред.2005 /, які регламентують підставу та умови виникнення зобов'язань відповідно характеру правовідносин, які виникли між сторонами. Відповідно до ст.20 ЗУ "Про туризм", за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, турагент) за встановлену договором плату зобов'язується забезпечити надання за замовленням іншої сторони (туриста) комплексу туристичних послуг (туристичний продукт). До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом та не суперечить суті зобов'язання. Термін "туристичний продукт" визначений ЗУ "Про туризм", як попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше ніж дві такі послуги, що реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов'язані з перевезенням і розміщенням (послуги з організації відвідувань об'єктів культури, відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо). Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій (електронній) формі відповідно до закону. Договір на туристичне обслуговування може укладатися шляхом видачі ваучера. Як вбачається із змісту заявки на бронювання, умовами, які були визначені за узгодженням сторін (а.с. 6-7) обумовлені - первезення /літак+автобус/, назва готелю /"Wow Topkari Palace 5*", тип номера та розміщення /Corner Room/2+2/, харчування /UALL/, трансфер, страховка, що по суті є умовами договору і становить його зміст, як він визначений нормою ст.628 ЦК України. Отже, укладення сторонами договору в письмовій формі із зазначенням/погодженням/ вищенаведених умов, здійснення позивачем повної оплати послуг Турагента за даним договором, на думку суду є свідченням відсутності у неї спотворного уявлення про обставини, що дійсно мали місце і виникли з укладенням договору. В даній ситуації не можна стверджувати, що договір не був укладеним, а неукладений договір не породжує договірних відносин /що за посиланням позивача є підставою для стягнення з відповідачів усієї суми коштів, оплачених нею за договором/, з огляду на що, заявлені в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. Водночас вимога [PERSON] про визнання недійсним п. п.3.2.10 Договору з мотивів його суперечності актам цивільного законодавства заслуговує на увагу з таких підстав: Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.2 Постанові Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Встановлюючи наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та на які посилається позивач, обгрунтовуючи заявлений позов, суд виходить з наступного: Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Виходячи з аналізу згаданих норм, відповідно до яких позивач просить визнати угоду недійсною, слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний недійсним в разі його суперечності актам цивільного законодавства - в даному випадку нормам спеціального Закону, зокрема ст.20 ЗУ «Про туризм», згідно з якою турист вправі відмовитись від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов'язаних з відмовою. Відповідно до положень ст.20 ЗУ "Про туризм" якість туристичних послуг повинна відповідати умовам договору, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються законодавством про захист прав споживачів. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.3 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та надавачем послуг, про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону. У тих випадках, коли в чинному законодавстві немає спеціальної норми, суд застосовує загальні положення про зобов'язання, передбачені відповідними главами ЦК України. Пункт 3.2.10 Договору, що є предметом оспорювання в суді, «суму витрат із забезпечення надання туристу Турпродукту при його відмові від виконання цього договору до початку подорожі» визначає в процентному відношенні залежно від терміну відмови туриста від виконання договору, по суті позбавляючи Туриста права на отримання будь-якої компенсації в разі, якщо договір розірвано за 7 днів і менше до початку подорожі, що прямо суперечить вимогам ст.20 ЗУ «Про туризм» та положенням ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно з якою надавачу послуг заборонене включення у договори із споживачем неправедливих умов /зокрема надання продавцю можливості не повертати кошти на оплдату, здійснену споживачем у разі відмови споживача укласти або виконати договір/. Отже, приймаючи до уваги, що п.3.2.10 Договору прямо суперечить положенням ЗУ "Про туризм" , ЗУ «Про захист прав споживачів», вимога позивача що визнання недійсним одного з пунктів Договору недійсним /без наслідків недійсності інших його частин/ є такою, що ґрунтується на законі. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, зокрема тих, що підтверджують фактично понесені Туроператором витрати /наявність інших витрат, зокрема з боку інших відповідачів сторонами не доведена/, вважає, що розмір відшкодування на користь позивача має становити : з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Мережа агенцій "Гарячі тури" - 17 711 грн. 93 коп., що дорівнює сумі залишку коштів по заявці UK № 083943 які, за заявкою ТОВ Мережа агенцій "Гарячі тури" (а.с. 44,45) були зараховані Туроператором в якості часткової оплати іншої заявки - UK № 084711. з боку ФОП «[PERSON]» - 6315 грн.77 коп., сума яка становить різницю між повною оплатою туру, на умовах, як вони були визначені між ФОП «[PERSON]» та [PERSON] загальною сумою 45 115 грн. 20 коп. (а.с. 8) та вартістю туру, згідно із рахунком - фактурою, виставленим Туроператором для оплати туристичних послуг, медичної страховки та послуг з організації туру загальною вартістю 38 799 грн. 43 коп. (а.с. 25). Вирішуючи питання щодо обгрунтованості вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного: Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові ПВС України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/ шкоди", спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, зокрема, коли право особи на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, або при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію ЗУ "Про захист прав споживачів". Обгрунтовучи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач послалась на ст. 22 ЗУ "Про захист прав споживачів", застосування якої, як норми матеріального права, на думку суду є неможливим, оскільки зазначена норма встановлює судовий порядок розгляду справ про захист прав споживачів, передбачаючи серед іншого можливість одночасного вирішення судом питання щодо відшкодування моральної шкоди при задоволенні вимог споживача про захист його прав, а не встановлює підстави для задоволення такої вимоги, тобто по суті своїй згадана норма є нормою процесуальної дії. Приймаючи до уваги, що ні умови укладеного договору, ні положення ЗУ «Про туризм» не передбачають можливості відшкодування завданої моральної шкоди в разі порушення зобов'язання, а п.5 ст.4 ЗУ "Про захист прав споживачів" передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя та здоров'я продукцією, вимога [PERSON] про відшкодування завданої моральної шкоди задоволенню не підлягає за її безпідставністю. Судові витрати по справі у відповідності до положень ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial