Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

[PERSON] за дорученням [PERSON] (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі Відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Рахівська районна державна адміністрація Закарпатської області в особі органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, які стягуються на утримання дитини. Позовні вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі, який, на підставі рішення Рахівського районного суду від 26 лютого 2015 року, розірвано. З Відповідачем у Позивача за час їхнього проживання народився син [PERSON], [INFO], який знаходиться на частковому утриманні та повному вихованні Позивача. Сторони спільно не проживають з серпня 2014 року, не ведуть спільного господарства, не спілкуються, не мають спільного бюджету, не підтримують будь-яких відносин. З часу припинення сімейних відносин між сторонами, Відповідач не забезпечує сім'ю матеріально, не бере участі у вихованні дитини, з вересня 2016 року ухиляється від сплати аліментів, не цікавиться вихованням сина, його фізичним зростом, проживанням, моральним вихованням, його особистим розвитком. Останній раз Відповідач спілкувався зі своїм сином навесні 2015 року. Відповідач на даний час не має постійного доходу, його доходи є нерегулярними, мінливими, крім того він нікому іншому аліментів не платить, інших недієздатних осіб/утриманців не має, є особою молодого, працездатного віку, а отже має можливість, в тому числі й фінансову, для сплати в користь Позивача аліментів у розмірі, визначеному нею у позовній заяві. Дані обставини змусили [PERSON] звернутися до суду із даним позовом, тому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO]; збільшити розмір аліментів, які стягуються з Відповідача в її користь на утримання сина [PERSON], встановивши їх у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісячно, починаючи з дня набуття рішенням суду законної сили; стягнути з Відповідача в її користь судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] . в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просять суд такі задовольнити в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Заперечення Відповідача зводяться до того, що йому не надають доступу до дитини, а отже він дійсно вже тривалий час не спілкувався зі своїм сином, хоч має таке бажання. Коли приходив до дитини, то мати Позивача не допускала його до сина. Заборгованість по аліментах допустив, оскільки він не мав постійного місця роботи та доходів, а отже сплачував такі по можливості. Надалі буде намагатися сплачувати аліменти без затримки, оскільки в даний час він має роботу. Представник органу опіки та піклування Рахівської РДА в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надавав суду заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги не підтримують. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється матір'ю Позивача, [PERSON], та ствердила, що Відповідач не з'являвся до дитини, коли вона хворіла та їй потрібні були кошти на лікування. З 2015 року [PERSON] взагалі не приходить до сина, не сплачує аліментів, а раніше з'являвся до дитини в нетверезому стані. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON] та може ствердити, що [PERSON] не відвідує дитину протягом тривалого часу. Заслухавши пояснення сторін і свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959р.), Конвенції ООН про права дитини (1989р.), міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у даній сфері. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), "дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості". Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. ст. 150, 164 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 28 квітня 2012 року по 26.02.2015 року. Відповідач [PERSON], являється батьком малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] від 15.03.2013 року. У відповідності до рішення Рахівського районного суду від 12.01.2015 року Відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] в сумі по 700 гривень щомісячно, починаючи з 12 грудня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим Позивачем, Відповідач аліменти на утримання дитини сплачує нерегулярно, а отже станом на 01 квітня 2017 року заборгованість [PERSON] по аліментах складає 9951,61 гривні. Згідно з частинами 2 та 3 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зі змінами та доповненнями, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Згідно з висновком від 29.01.2018 року №01.3-18/72 Орган опіки та піклування Рахівської РДА вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав [PERSON]. В ході підготовки висновку було проведено обстеження умов проживання [PERSON], [INFO], та встановлено, що батько дитини - [PERSON] не бачився з сином близько року, мотивуючи це тим, що його колишня дружина [PERSON] перешкоджає йому у побаченні. З'ясовано, що вказаний громадянин має заборгованість по аліментах, які з його слів сплачує по мірі можливості, й заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Суд вважає висновок органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини та узгоджуються з дослідженими в суді матеріалами справи. Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов'язків по вихованню сина. Крім того, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Зі змісту статті 12, 81 та 83 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи й на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Зокрема, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що [PERSON] злісно ухиляється від участі у вихованні дитини. Неналежність сплати батьком аліментів сама по собі не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, тим паче, що ухилення його від сплати аліментів не було злісним, а було зумовлене відсутністю роботи та доходів. Наразі Відповідач зобов'язується сплачувати аліменти на дитину регулярно, оскільки у нього з'явилася можливість заробітку. Суд також встановив, що у Відповідача є бажання спілкуватися із сином, піклуватися про нього й брати участь у його вихованні, однак він цього не міг робити через перешкоди в побаченнях з дитиною зі сторони [PERSON] Враховуючи зазначене, висновок Позивача щодо наявності підстав для застосування до [PERSON] такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, є передчасним та не підтвердженим належними доказами. Що стосується позовної вимоги про зміну розміру аліментів, то тут слід зазначити, що відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як було зазначено вище згідно з рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2015 року [PERSON] повинен сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON], щомісячно, в сумі по 700 гривень, до досягнення дитиною повноліття в користь [PERSON] Статтею 192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином встановлено вичерпні обставини, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів: 1) зміна матеріального стану платника або одержувача аліментів; 2) зміна сімейного стану платника або одержувача аліментів; 3) погіршення здоров'я платника або одержувача аліментів; 4) поліпшення здоров'я когось з них. По суті, не вказані обставини, а викликані ними ускладнення слугують підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Звертаючись до суду із заявою про збільшення розміру аліментів, [PERSON] жодних доказів зміни матеріального стану платника або одержувача аліментів, чи то зміни сімейного стану платника або одержувача аліментів або погіршення чи поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів суду не надала. Також нею не надано доказів стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, також нею не надано доказів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інших обставин, що мають істотне значення. Однак, в судовому засіданні [PERSON] надав пояснення про те, що у нього є заборгованість по аліментах, однак наразі у нього з'явилося джерело доходів і він матиме змогу сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON]. На підставі доказів, наданих [PERSON], суд не встановив наявність підстав для збільшення розміру аліментів, які вона просить стягувати у розмірі по 1500 гривень щомісячно. Однак, відповідно до змін, прийнятих Верховною Радою України Законом України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо збільшення розміру аліментів на дітей № 2901-IV від 22.09.2005, № 2037-VIII від 17.05.2017" мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України про державний бюджет на 2018 рік встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до шести років становить з 01 січня 1492 грн, з 01 липня 1559 грн, а з 01 грудня 1626 грн. Отже, з урахуванням зазначених вище норм слідує, що розмір аліментів, які стягуються за рішенням суду фактично є меншим за гарантований державою мінімальний розмір, отже суд, виходячи з принципу розумності та справедливості, вважає за необхідне збільшити розмір аліментів, які [PERSON] сплачуватиме на утримання сина [PERSON] в користь [PERSON], до 1000 гривень. Аліменти на утримання дитини згідно зі ст. 191 СК України присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, однак, беручи до уваги те, що аліменти були вже присудженні рішенням Рахівського районного суду від 09 вересня 2008 року, а предметом судового розгляду є зміна розміру аліментів, то в даному випадку змінений розмір аліментів повинен стягуватись від дня набрання чинності рішенням суду і рішення про стягнення аліментів у новому розмірі не підлягає до негайного виконання, а може бути пред'явленим до виконання лише після набрання ним законної сили. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, то судові витрати, понесені Позивачем на оплату судового збору за розгляд даної вимоги, слід залишити за [PERSON]П, а з Відповідача слід стягнути судовий збір за розгляд судом вимоги про збільшення розміру аліментів у сумі 704 гривні 80 копійок. Витрати, понесені [PERSON] на оплату правової допомоги, суд не стягує в користь Позивача, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження таких.

Outcome: partial