Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

У серпня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, згідно якого просив визнати недійсними Договори фінансового лізингу №00200, №00321, №00198, №00322 укладені 13 травня 2016 року між [PERSON] і товариством з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна»; визнати недійсними Договори доручення №0161, №0162, №0163 укладені 19 травня 2016 року між [PERSON] і товариством з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна»; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» на користь [PERSON] 82 400 (вісімдесят дві тисячі чотириста) грн. Позивач вважає, що при укладенні договору позивачем було порушено вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», що стало причиною звернення позивача до суду. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений, поважних причин неявки суду не представив. Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, на підставі ст.224-225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» були укладені Договори фінансового лізингу № 00200 від 13.05.2016 р., № 00321 від 13.05.2016 р., № 00198 від 13.05.2016 р., № 00322 від 13.05.2016 р. Предметом даних договорів було придбання тракторів: МТЗ-80. Д-240 (згідно Договору № 00200), МТЗ-82.1 .Д-213 (згідно Договору №00321), МТЗ-82.1.Д-213 (згідно Договору № 00198), МТЗ -80.1. Д-243 (згідно Договору 00322),- на умовах вчинення лізингових платежів. При укладанні даних договорів позивачу було виставлено рахунки на оплату авансових платежів у розмірі: 13 700 (тринадцять тисяч сімсот) грн. за дог. №00200; 14 500 (чотирнадцять тисяч п'ятсот)грн. за дог. № 00321; 13 700 (тринадцять тисяч сімсот) грн. за дог. №00322; 14 500 (чотирнадцять тисяч п'ятсот) грн. за дог. № 00198, - які він сплатив у повному обсязі, що підтверджується квитанціями № 0.0.551892419.1 від 16.05.16 р., № 0.551886990.1 від 16.05.16р., № 0.0.551889377.1 від 16.05.16р., № 0.0.551890864.1 від 16.05.16 р. Ці суми становлять 10 (десять) відсотків від погодженої вартості Предметів лізингу і є розміром платежу за оформлення Договорів, (згідно пункту Договорів «Визначення термінів» - «Платіж за оформлення договору»). Усього, за вищевказаними Договорами фінансового лізингу, позивач перерахував на рахунок відповідача - 56 400 (п'ятдесят шість тисяч чотириста) грн. Відповідно до п.4.2. Договорів лізингу, відповідач зобов'язався передати позивачу у користування зазначені трактори не пізніше 30 (тридцяти) банківських днів з моменту їх купівлі у Продавця. Проте, передача тракторів не відбулась, оскільки представник відповідача повідомив про те що, ТОВ «СОУЛ - УКРАЇНА» не може придбати жодного трактора, в зв'язку з відсутністю цих тракторів у Продавця. Жодного письмового повідомлення з інформацією про затримку придбання тракторів, позивачу направлено не було. Таким чином відповідач свої зобов'язання за Договорами лізингу не виконує. Натомість, відповідач запропонував позивачу додатково укласти з ним Договори доручення на придбання тракторів. Також позивач додатково уклав з відповідачем Договори доручення № 0161 від 19.05.2016 р., № 0162 від 19.05.2016 р., № 0163 від 19.05.2016 р. Згідно п.1.2 цих Договорів Повірений, діючи від імені або за участю та за рахунок Довірителя, зобов'язаний укласти Договір поставки або будь-який інший договір, за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб МТЗ- 82,1.26 б/у (згідно дог.№0161), МТЗ- 82.1.26 б/у(згідно дог. № 0162), МТЗ- 80.1.26 б\\у. (згідно дог. № 0163). При укладанні даних договорів позивачу було виставлено рахунки (згідно п.3.1. Договорів) за надання послуг у розмірі: 9 000 ( дев'ять тисяч) грн. за дог. № 0161, 7 500 (сім тисяч п'ятсот) грн. за дог. № 0162, 9 500 (дев'ять тисяч п'ятсот) грн. за дог. № 0163 які він сплатив у повному обсязі, що підтверджується квитанціями № 0.0.555079780.1 від 19.05.16 р., № 0.0.555082164.1 від 19.05.16 р., № 0.0.555084693.1 від 19.05.16 р. Усього, за вищевказаними Договорами доручення, позивач перерахував на рахунок відповідача - 26 000 (двадцять шість тисяч) грн. На неодноразові звернення до відповідача з приводу строків передачі тракторів, позивач так і не отримав відповіді. Позивач також не отримав відповіді щодо строків повернення йому грошей у загальній сумі 82 400 (вісімдесят дві тисячі чотириста) грн., які він сплатив відповідачу на виконання умов Договорів фінансового лізингу та Договорів доручення. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З Преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п.5 частини 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Пункт 17 частини 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Окрім того, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів». У Договорах лізингу наявний пункт 12.1., згідно якого у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем, Лізингодавець повертає сплачений Лізингоодержувачем Авансовий платіж або його частину та 20 (двадцять) відсотків від сплаченого Лізингоодержувачем платежу за оформлення договору. В такому випадку комісія за оформлення даного Договору Лізингоодержувачу повертається у розмірі 20(двадцять) відсотків. З правового аналізу вказаного вище пункту договору вбачається, що по суті він встановлює односторонню відповідальність лізінгоодержувача і в силу цього є несправедливим, виходячи з наступного. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Тобто, з правового змісту вказаної вище норми випливає висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності, 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. При цьому, у відповідності до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а згідно частини 3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Одже, під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Згідно ч. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), аст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Встановлені в судовому засіданні обставини в їх сукупності, дають для суду зробити висновок про те, що пункт 12.1. договору фінансового лізингу містить ознаки несправедливості, оскільки порушує принцип добросовісності та встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, із одностороннім застосуванням за це істотних штрафних санкцій. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм закону, дозволяє дійти висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині і необхідність його задоволення. Що стосується позовних вимоги по стягнення з відповідача 82 400 (вісімдесят дві тисячі чотириста) грн коштів, суд приходить до наступного. У відповідності до ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Таким чином, наведене положення закону встановлює право споживача на відмову від договору про надання послуг без штрафних санкцій з боку виконавця у випадку можливого істотного зростання ціни послуг або інших обставин, які явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача. При цьому суд враховує те, що згідно ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням лізингу. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що сплачені позивачем [PERSON] кошти підлягають поверненню в повному обсязі, а позов і в цій частині підлягає задоволенню. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище, суд вважає позов законним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.

Outcome: approved