Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

03.11.2016р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (а.с. № 6-10 т. № 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 07.11.2016р. було відкрито провадження (а.с. №40 т. № 1). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 17.07.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHLGB00000749, вид кредитування - непоновлювана кредитна лінія з цільовим призначення - купівля нерухомості. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачці кредит в іноземній валюті у розмірі 603 000 дол.США з кінцевим терміном повернення до 17.07.2037р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,80% річних. Виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором було забезпечено укладеним між сторонами договорами іпотеки відповідно до яких в іпотеку банку [PERSON] було передано нерухоме майно: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та паркувальне місце поз.No 90, першої черги житлового комплексу "Амфітеатр" містобудівного ансамблю " Крутогірний ", розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення [ADDRESS] . Зі свого боку позивач виконав зобов`язання за кредитним договором, проте відповідачка умови кредитного договору належним чином не виконувала та допустила прострочення виконання зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 06.05.2016р. заборгованість за договором становила 722 575,68 дол.США, з яких: 576105,14 дол.США - заборгованість за кредитом; 92 881,64 дол.США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14 287,40 дол.США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 39301,50 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру загальною площею 204,90 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та паркувальне місце поз.№ [NUMBER] , першої черги житлового комплексу "Амфітеатр" містобудівного ансамблю " Крутогірний ", розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки №DNHLGB00000749 від 14.04.2009р. ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем та виселити [PERSON] з квартири (предмет іпотеки), розташованої за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2016р. позов АТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено повністю (а.с. №55-56 т. № 1). 31.01.2017р. до суду надійшла заява представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 26.02.2016р.-а.с. № 60) про перегляд заочного рішення від 12.12.2016р. (а.с. №63-66 т. № 1). Ухвалою суду від 28.02.2017р. заяву представника відповідачки про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення суду від 12.12.2016р. по цивільній справі №201/15310/16-ц скасовано (а.с. №117 т. № 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 06.03.2017р. цивільну справу №201/15310/16-ц прийнято до провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. №120 т. № 1). 11.04.2017р. відповідачкою [PERSON] подана апеляційна скарга на ухвалу судді Ткаченко Н.В. від 07.11.2016р. про відкриття провадження у справі (а.с. №125 т. № 1). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.08.2017р. апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу від 07.11.2016р. залишено без змін (а.с. №147-148 т. № 1). 21.12.2017р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідачки - [PERSON] (діє на підставі ордера №ДП2010/000001 від 20.12.2017р. та договору про надання правової допомоги №05/12-17 від 20.12.2017р. - а.с. №178-180 т. № 1) просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що банком не дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку процедури визначеної ст.38 Закону України "Про іпотеку", оскільки відповідачці не направлялася та нею не отримувалася вимога про усунення порушення та про початок процедури звернення стягнення. Початкова вартість предмету іпотеки визначена банком є значно заниженою та не відповідає дійсній ринковій вартості. Розмір заборгованості в рахунок якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки є недостовірним, оскільки кредитний договір банком було розірвано в односторонньому порядку з 01.07.2010р., а отже, щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки сплив строк позовної давності. Крім того, факт розірвання банком договору ще в 2010 році підтверджується тією обставиною, що в 2010 році банком було розпочато процедуру позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчих написів нотаріуса (а.с. №168-172 т. № 1). 22.05.2018р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 09.03.2017р.) в спростування доводів викладених у відзиві зазначила про те що, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, отже, початкова ціна продажу предмету іпотеки може бути визначена судом на підставі звіту про оцінку майна, а не в обов`язковому порядку повинна визначатися судом на підстави висновку судової експертизи. Сам же представник відповідачки у відзиві на позов посилається на звіти про оцінку вартості предмета іпотеки, якими була визначена його вартість станом на 27.01.2017р. та 07.02.2017р., і згідно останнього, ринкова вартість квартири, яка є предметом іпотеки складає 10 112 243 грн. Щодо посилання представника відповідача на ту обставину, що звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, оскільки відповідачці не направлялася та нею не отримувалася вимога про початок процедури звернення стягнення згідно ст.35 Закону України "Про іпотеку", представник позивача зазначила, що положення ч.1 ст.35 Закону України "Про іпотеку" не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст.124 Конституції України. Щодо посилання представника відповідачки на те, що позовні вимоги банка не підлягають задоволенню, оскільки з 01.07.2010р. кредитний договір банком був розірваний в односторонньому порядку, представник наголошувала на тому, що позивачем дійсно 22.06.2010р. було направлено відповідачці листа вих.№Г25.0.0.0/272, яким було повідомлено [PERSON] про дострокове розірвання з 01.07.2010р. кредитного договору в односторонньому порядку на підставі п.2.3.3 договору з посиланням на те, що [PERSON] не надала своєї згоди на підвищення процентної ставки за договором до 14,21% на рік починаючи з 02.03.2009р. Проте, відповідний лист не мав наслідків розірвання банком договору в односторонньому порядку, оскільки, частина 2 ст.1056-1 ЦК України (в редакції від 08.06.2010р., зі змінами із змінами, внесеними згідно із Законом N 1822-VI від 21.01.2010р.) визначала, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Крім того, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором" N1822-VI від 21.01.2010р., визначав, що: "Фінансовим установам забороняється вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу", отже, виходячи з наведених норм законодавства, вимога банка викладена в листі від 22.06.2010р. про розірвання кредитного договору в односторонньому порядку з наведених в ньому підстав є нікчемною (а.с. №193-197 т. № 1). 03.07.2018р. до суду надійшли заперечення представника відповідача на відповідь на відзив, в яких, окрім вже раніше викладених у відзиві на позов заперечень, представник наголошував на тому, що в зв`язку з розірванням кредитного договору з 01.07.2010р. у банка були відсутні підстави нараховувати відсотки за користування кредитом, а також пеню, як неустойку за порушення зобов`язання. Також представник відповідачки заперечував щодо доводів позивача про нікчемність вимоги банка, яка викладена в листі від 22.06.2010р. про розірвання кредитного договору в односторонньому порядку, посилаючись на те, що згідно до п.2.3.3 кредитного договору при неотриманні банком протягом 20-ти днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати процентну ставку (запропоновану банком) відповідно до п.2.3.1 кредитного договору, банк на власний розсуд має право згідно до ст.651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надісланням відповідного повідомлення. При цьому позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за кредитним договором. Відповідачка не надала згоди на погодження сплати процентів за підвищеною ставкою, розуміючи, що матиме наслідком розірвання кредитного договору і фактично погодила розірвання договору своїми конклюдентними діями. Кредитний договір та всі його положення на день направлення банком вимоги були чинними, а у разі, якщо вони ставляться під сумнів щодо дійсності та відповідності законодавству, то мають бути оскаржені у передбаченому законом порядку, відповідних дії жодна зі сторін не вчинила. Враховуючи, що кредитний договір був укладений сторонами в 2007 році положення Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" щодо заборони розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника з пропозицією фінансової установи збільшити проценту ставку, не можуть бути підставою для визнання нікчемною письмової вимоги банка про розірвання кредитного договору в односторонньому порядку, оскільки на момент укладення договору вказаної заборони законодавством передбачено не було і сторони договору погодили між собою можливість розірвання договору. Крім того, у зв`язку з розірванням кредитного договору в 2010р. банком було розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, яка не могла б бути розпочата без дострокового розірвання договору та зміни строків виконання зобов`язання в повному обсязі (а.с.№239-242 т. № 1). 19.10.2018р. до суду надійшла уточнена позовна заява АТ КБ "ПриватБанк" згідно редакції якої, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. в розмірі 722 575,68 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , та паркувальне місце поз.№ [NUMBER] , першої черги житлового комплексу "Амфітеатр" містобудівного ансамблю " Крутогірний ", розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення [ADDRESS] шляхом продажу вказаних предметів іпотеки на підставі договору іпотеки №DNHLGB00000749 від 14.04.2009р. та №DNHLGB00000749/1 від 14.04.2009р. АТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предметів іпотеки на рівні оцінки майна визначеної суб`єктом оціночної діяльності від 10.09.2018р. №АЕ/2018/233-1, №АЕ/2018/233-2, а саме, однокімнатної квартири [ADDRESS] в розмірі - 6 828 293 грн., паркувального місця №90 заг. площею 28,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] в розмірі - 844 473грн. Також позивачем заявлені вимоги про виселення [PERSON] з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . До заяви про уточнення позовних вимог позивачем було долучено копії звітів про оцінку майна (предметів іпотеки) від 10.09.2018р. № №АЕ/2018/233-1, №АЕ/2018/233-2 (а.с. №1-5, а.с. № 13-92 т. № 2). 22.10.2018р. від представника відповідачки до суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії звіту від 18.10.2018р. про оцінку ринкової вартості предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] (а.с. №100-107 т. № 2). Крім того, 22.10.2018р. від представника відповідачки надійшла заява про витребування доказів, а саме, витребувати у позивача інформацію про суми сплачені відповідачкою на погашення заборгованості за кредитним договором, виписки по рахункам за кредитним договором за період з 17.07.2007р. по 22.10.2018р. та засвідчені копії платіжних документів здійснених [PERSON] на оплату заборгованості (а.с. №116-117 т. № 2). 10.12.2018р. до суду позивачем було надано докази: банківські виписки по рахункам [NUMBER] , [NUMBER] за період з 17.07.2007р. по 01.10.2018р., з платіжними документами (а.с. №118-243 т. № 2, а.с. №2-49 т. № 3). 10.12.2018р. представником відповідачки надано відзив на уточнену позовну заяву, зміст аргументів та заперечень, які викладені у відзиві вже були наведені в раніше наданих письмовому відзиві та заперечення (а.с. №50-54 т. № 3). Крім того, 10.12.2018р. до суду надійшла окрема заява представника відповідачки про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що з 01.07.2010р. банком було розірвано кредитний договір в односторонньому порядку, змінено строк виконання всіх платежів та висунуто вимогу до позичальника про дострокове повне погашення договору, а отже й почав свій перебіг 3-річний строк у межах якого банк мав би заявити свої вимоги в судовому порядку про стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмети іпотеки, проте з відповідним позовом банк звернувся лише 03.11.2016р. (а.с. № 63-65 т. № 3). Також, 10.12.2018р. від представника відповідачки надійшло клопотання про призначення у справі судової оціночно-будівельної експертизи для встановлення ринкової вартості майна, яке виступає предметом іпотеки (а.с. №77-78 т. № 3). Ухвалою суду від 10.12.2018р. клопотання представника відповідачки [PERSON] про призначення судової експертизи задоволено, призначено по справі №201/15310/16-ц судову оціночно-будівельну експертизу, провадження у справі зупинено (а.с. № 83 т. № 3). 05.12.2019р. до суду надійшов висновок експерта по даній цивільній справі (а.с. № 85-102 т. № 3). Ухвалою суду від 13.12.2019р. провадження у справі №201/15310/16-ц поновлено, розгляд справи призначено в підготовче засідання (а.с. №104 т. № 3). 06.02.2020р. до суду надійшла уточнена позовна заява АТ КБ "ПриватБанк" за підписом представника позивача Сокуренко Є.С. (діє на підставі довіреності від 12.10.2018р. - а.с. №115 т. № 3), згідно редакції якої, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. станом на 06.05.2016р. в розмірі 722 575,68 дол.США, що складається з: 576 105,14 дол.США заборгованість за тілом кредиту; 92 881,64 дол.США, заборгованість по процентам; 14 287,40 дол.США заборгованість по комісії; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором 39 301,50 дол.США: звернути стягнення на предмети іпотеки: квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] (раніше- [ADDRESS] ) що є предметом іпотеки згідно договору іпотеки №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. і додаткового договору до нього №1 від 14.04.2009р.; паркувальне місце поз. №90, загальною площею 28,4 кв.м., першої черги житлового комплексу "Амфітеатр" містобудівного ансамблю " Крутогірний ", розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення №56 за адресою: [ADDRESS] (раніше [ADDRESS] , що є предметом іпотеки згідно договорів іпотеки №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. та №DNHLGB00000749/1 від 14.04.2009р., шляхом продажу вказаних предметів іпотеки на прилюдних торгах із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також були заявлені вимоги про виселення [PERSON] з житлового приміщення - квартири [ADDRESS] (а.с. №110-114 т. № 3). Підготовче засідання, яке було призначене на 18.02.2020р., було відкладено в зв`язку з надходженням заяви представника відповідачки про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомлення із уточненою позовною заявою (а.с. № 121,127 т. № 3). 08.04.2020р. до суду надійшов відзив на уточнений позов представника відповідачки - [PERSON] , в якому, окрім вже раніше викладених в заявах по суті заперечень та аргументів, представник відповідачки наголошував та наполягав на тому, що позовні вимоги банка не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Розмір заборгованості, в рахунок якої банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки, є невірним, оскільки його складові (відсотки, пеня) позивачем розраховуються станом на 06.05.2016р., що є безпідставним, оскільки з дати розірвання банком в односторонньому порядку кредитного договору, банк не має підстав для нарахування відсотків за користування кредитом та неустойки за ставкою, яка визначена договором (а.с. №129-132 т. № 3). 13.04.2020р. надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача - [PERSON] зазначив, про те, що строки позовної давності не можуть бути застосовані до вимог банка, оскільки умовами кредитного договору №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. визначено термін повернення кредиту до 17.07.2037р. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,08% річних, погашення кредиту здійснюється щомісячними платежами у розмірі 6 563,94 дол .США з 20 по 25 число кожного місяця. Порушення прав кредитора відбулося після несплати щомісячного платежу 26.12.2014р.. Тому саме з цієї дати розпочався загальний строк позовної давності, з позовом до суду банк звернувся 03.11.2016р., отже строки позовної давності позивачем не пропущено. Зазначив, що відповідачка помилково посилається на листи від 22.06.2010р. за №Г25.0.0.0./272 та від 14.07.2010р. за №25.0.0.0./1-303, як на підставу для розірвання кредитного договору, оскільки відповідні листи не мали наслідків розірвання договору в односторонньому порядку з підстав нікчемності в силу закону, а згідно до умов п.п.5.2, 5.4 договору, договір може бути змінений у встановленому договором порядку. Зміни до даного договору вносяться шляхом складання додаткових угод підписаних обома сторонами. Сторони не укладали додаткових угод щодо зміни строку виконання зобов`язань, або щодо розірвання договору, а тому договір є дійсним та підлягає виконанню, строк виконання зобов`язань за договором є 17.07.2037р., а тому твердження відповідачки про розірвання договору, пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, відсутність підстав для нарахування процентів та неустойки, зміну строку виконання зобов`язань - не відповідають дійсності та протирічать матеріалам справи і умовам п.п.5.2,5.4 кредитного договору (а.с. №135-139 т. № 3). В підготовче засідання 10.06.2020р. відповідачка та її представник не з,явилися, про дату та час проведення підготовчого засідання були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази, в тому числі повідомлення з підписом відповідачки (а.с. № 143, 148, 149 т. № 3). Заява про відкладення підготовчого засідання 10.06.2020р. надійшла від представника відповідачки на е/пошту суду тільки 16.06.2020р. (а.с. № 168 т. № 3). Відповідно до положень ст. 197, п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України підготовче засідання проведено 10.06.2020р., справу призначено до судового розгляду (а.с. №161 т. № 3). В судове засідання 22.07.2020р. відповідачка та її представник не з,явилися, про дату розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази (а.с. № 164, 165, 166, 167 т. № 3). Також про дату судового засідання відповідачка була повідомлена шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. № 169 т. № 3). 07.07.2020р. на електрону пошту суду надійшла заява представника відповідачки - [PERSON] про відкладення розгляду справи (а.с. № 171 т. № 3). Клопотання представника відповідачки було задоволено та розгляд справи було відкладено. В судове засідання 23.09.2020р. відповідачка та її представник вдруге поспіль не з,явилися, про дату розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази - поштові повідомлення з підписом відповідачки та її представника (а.с. № 173, 176, 177 т. № 3). Також про дату судового засідання відповідачка була повідомлена шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. № 186 т. № 3). 22.09.2020р. на електрону пошту суду надійшла заява представника відповідачки - [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв,язку з участю у розгляді іншої справи у м. Києві (а.с. № 183 т. № 3). Суд ухвалою від 23.09.2020р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) на підставі положень п. 2 ч. 3 ст. 223, ч. 4 ст. 223 ЦПК України відмовив представнику відповідачки в задоволенні клопотання від 22.09.2020р. про відкладення розгляду справи з огляду на те, що це повторна поспіль неявка відповідачки та її представника в судові засідання, крім того, до клопотання не було долучено доказів представництва адвокатом Іванчуком В.Я. іншої сторони у судовому засіданні в Київському апеляційному суді. Підстав для винесення по справі заочного рішення у цій справі не має, оскільки відсутня сукупність підстав для винесення заочного рішення, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України, а саме суду зрозуміло, що відповідачка не визнає позовні вимоги з підстав зазначених у відзиві та заяві про застосування строків позовної давності. Представник позивача - [PERSON] заявою від 23.09.2020р. (задля забезпечення рівності прав сторін у справі з урахуванням неявки в судове засідання відповідачки та її представника) просив справу розглядати 23.09.2020р. також і без його участі, позовні вимоги задовольнити, врахувати відповідь на відзив та інші письмові пояснення (а.с. № 185 т. № 3). За таких обставин, враховуючи заяву представника позивача та повторну неявку відповідачки та її представника в судові засідання, суд розглянув справу 23.09.2020р. відповідно до вимог ст.223, ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутністю обох сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами письмових доказів, оцінивши докази на підставі положень ст.89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України). За наявними в матеріалах справи доказами судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17.07.2007р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHLGB00000749, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит в іноземній валюті у розмірі 603 000 дол.США у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на купівлю нерухомості з кінцевим терміном повернення до 17.07.2037р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,08% річних (а.с. № 11-12зв т. № 1). Банк взяті на себе зобов`язання по видачі кредитних коштів виконав належним чином, відповідне підтверджується випискою по позичковому рахунку [NUMBER] , згідно якої 17.07.2007р. було здійснено видачу кредитних коштів в сумі 603 000 дол.США, відповідні обставини не заперечувалися відповідачкою під час розгляду справи (а.с. №206 т. № 1). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпцію правомірності, укладеного між сторонами кредитного договору №DNHLGB00000749 або окремих його частин під час розгляду справи відповідачкою не спростовано, в тому числі шляхом пред`явлення зустрічних вимог. Судових рішень, які набули чинності, щодо визнання кредитного договору або окремих його частин недійсними, суду не було надано. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. сторони уклали договір іпотеки №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р., згідно з яким відповідачка [PERSON] надала в іпотеку майнові права на отримання у власність згідно договору №15-ИП про спільну діяльність у будівництві, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Перспектива Інвестмент», нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме: - квартири будівельний номер [ADDRESS] . - паркувальне місце поз.№ [NUMBER] , першої черги в житловому комплексі "Амфітеатр" містобудівного ансамблю "Крутогірний", за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 14-15зв т. № 1). 14.04.2009р. між сторонами був укладений Додатковий договір №1 до договору іпотеки №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р., яким пункти 38.3 та 38.4 договору іпотеки №DNHLGB00000749 були викладені в наступній редакції: - пункт 38.3 «В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру, третьої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансанблю «Крутогірній» за № [NUMBER] , загальною площею - 204, 9 кв.м., житловою площею 203,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] » (а.с. № 16 т. № 1). Майно належить відповідачці [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 08.01.2009р. виконкомом ДМР, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.01.2009р. (а.с. № 151-160 т. № 3). Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р., сторони 14.04.2009р. уклали договір іпотеки №DNHLGB00000749/1, згідно з яким [PERSON] надала в іпотеку: - паркувальне місце поз.№ 90, першої черги житлового комплексу "Амфітеатр" містобудівного ансамблю " Крутогірний ", розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення [ADDRESS] (а.с. №17-23 т. № 1). Майно належить відповідачці [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 11.01.2009р. виконавчим комітетом ДМР, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.01.2009р. (а.с. № 151-160 т. № 3). 14.04.2009р. між банком та [PERSON] був укладений Додатковий договір №1 до кредитного договору №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. (а.с. №13 т. № 1), яким сторони погодили внести зміни до п.7.3 договору та викласти його в наступній редакції: "п.7.3. Забезпеченням виконанням позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека нерухомого майна, а саме: квартира [ADDRESS] ; паркувальне місце поз.№ [NUMBER] , загальною площею 28,4 кв.м. розташоване в житловому комплексі "Амфітеатр" містобудівного ансамблю "Крутогірний" за адресою: [ADDRESS] (а.с. №13 т. № 1). Як посилається позивач в позовній заяві, у порушення умов кредитного договору позичальник взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту, сплати процентів та інших платежів належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 06.05.2016р. відповідачка мала заборгованість в розмірі 722 575,68 дол.США, яка складається з: 576 105,14 дол.США - заборгованість за кредитом; 92 881,64 дол. США - заборгованість по процентам; 14 287,40 дол.США - заборгованість по комісії; 39 301,50 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Зазначений розмір заборгованості позивачем визначено в розрахунку заборгованості за кредитним договором №DNHLGB00000749 станом на 06.05.2016р. (а.с. № 24-28 т. № 1). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його сконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Заперечуючи проти доводів позивача щодо строків виконання зобов`язань та розміру заборгованості, під час розгляду справи представник відповідачки наголошував на тому, що кредитний договір банком було розірвано в односторонньому порядку з 01.07.2010р. на підставі до п.2.3.3 кредитного договору, оскільки відповідачкою не було погоджено зміну умов про підвищення процентної ставки за користування кредитом, а отже, з 2010р. банком достроково змінені строки виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, у зв`язку з розірванням кредитного договору в 2010р. банком було розпочато процедуру звернення стягнення на предмети іпотеки, яка не могла б бути розпочата без дострокового розірвання договору та настанням строків виконання зобов`язання в повному обсязі. В свою чергу позивачем заперечувалися обставини щодо розірвання банком договору в односторонньому порядку з посиланням на нікчемність такої вимоги, крім того, умовами кредитного договору визначено, що всі зміни до нього вносяться шляхом укладення додаткових угод, які сторонами не укладалися. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,6 ст.81 ЦПК України). Надаючи оцінку обставинам розірвання договору та настанням для сторін відповідних правових наслідків, суд надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, дійшов наступних висновків. Згідно п. 2.3.1 кредитного договору, за згодою позичальника банк має право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до вступу чинності зміненої процентної ставки. В разі відмови позичальника від збільшення процентної ставки він має повернути кредит на протязі 30 днів з моменту повідомлення банку. Згідно умов п.2.3.3. при неотриманні банком протягом 20-ти днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати процентну ставку (запропоновану банком) відповідно до п.2.3.1 кредитного договору, банк на власний розсуд має право згідно до ст.651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надісланням відповідного повідомлення. При цьому позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за кредитним договором. Отже, умовами п.2.3.3. сторонами погоджено підстави та порядок розірвання банком кредитного договору в односторонньому порядку за умови ненадання позичальником в встановлений термін згоди сплачувати запропоновану банком процентну ставку. Судом встановлено, що 22.06.2010р. банком на адресу [PERSON] було надіслано листа №Г25.0.0.0./272, в якому повідомлено про розірвання з 01.07.2010р. в односторонньому порядку кредитного договору №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. на підставі п.2.3.3 договору. В даному листі зазначено, що на адресу [PERSON] було надіслано листа від 31.12.2008р., в якому позичальника було повідомлено про намір банку підвищити відсоткову ставку за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. до 14,21% річних починаючи з 02.03.2009р., а також висунуто вимогу до позичальника строком до 01.07.2010р. повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію й відсотки за фактичний строк користування кредитними коштами, що на день підписання цього листа складає: 595 375,77 дол.США тіло кредиту, 844,20 дол.США комісій та 5 894,76 дол.США відсотків (а.с. №55 т. № 3). 14.07.2010р. банком на адресу [PERSON] було надіслано листа №25.0.0.0./1-303, в якому повідомлено, що на підставі п.2.3.3. кредитного договору банк з 01.07.2010р. достроково розірвав кредитний договір та висунуто вимогу про повернення кредиту у повному обсязі. У разі невиконання даної вимоги протягом 30 банківських робочих днів з дня отримання повідомлення, банк буде зміщений задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого майна, яке було передано в іпотеку згідно договорів іпотеки №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. та №DNHLGB00000749/1 від 14.04.2009р. шляхом звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису або з позовом до суду (а.с. № 59 т. № 3). В наданих заявах по суті позивачем не спростовані обставини направлення та отримання відповідачкою вищезазначених листів. 07.12.2010р. приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. було вчинено виконавчий напис №1869 на договорі іпотеки та запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості позичальника [PERSON] за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. в сумі 597 156,91 дол.США, включаючи прострочену заборгованість за кредитом - 595 192,51 дол.США, суму заборгованості за відсотками - 1 964,40 дол.США. У виконавчому написі зазначено строк, за який має провадитися стягнення, а саме - з 17.07.2007р. по 01.07.2010р. (а.с. № 57 т. № 3). Також, 07.12.2010р. приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. було вчинено виконавчий напис №1870 на договорі іпотеки та запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно: паркувальне місце поз.№ 90, першої черги в житловому комплексі "Амфітеатр" містобудівного ансамблю "Крутогірний" за адресою: [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості позичальника [PERSON] за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. в сумі 597 156,91 дол.США, включаючи прострочену заборгованість за кредитом - 595 192,51 дол.США, суму заборгованості за відсотками - 1 964,40 дол.США. У виконавчому написі зазначено строк, за який має провадитися стягнення, а саме - з 17.07.2007р. по 01.07.2010р. (а.с. № 58 т. № 3). Для вчинення виконавчого напису банком були надані наступні документи: розрахунок заборгованості станом на 01.07.2010р. виписка з кредитного договору боржника за період з 12.07.2007р. по 01.07.2010р., копії кредитного договору та договору іпотеки, додаткових договорів, вимога про погашення заборгованості, докази направлення вимоги та її отримання боржником (а.с. №67 т. № 3). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Таким чином, суд дійшов висновку, що вчинені банком дії свідчать про розірвання кредитного договору в односторонньому порядку на підставі умов п.2.3.3. договору, що стало наслідком для зміни строку повного виконання зобов`язання за договором, звернення до боржника з вимогою про повернення в повному обсязі кредиту та в наслідок невиконання вимоги, вчинення банком подальших дій щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення невиконаних позичальником грошових вимог. Посилання представника позивача на те, що вимога банка про одностороннє розірвання договору суперечить положенням чинного законодавства, з огляду на її нікчемність та не мала правових наслідків, суд оцінює критично, враховуючи наступне. Так, дійсно в Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" було внесено зміни (Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором" від 21.01.2010р. № 1822-VI), відповідно до яких, фінансовим установам заборонено в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом та вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу (ч. 2, 3 ст. 6 вказаного Закону). Однак, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Проте враховуючи, що кредитний договір між сторонами укладено в 2007 році, умови пункту 2.3.3, які визначають право банку розірвати договір в односторонньому порядку, недійсними не визнані, зміни до умов п.п. 2.3.1 та 2.3.3 договору сторонами не вносилися, вимоги викладені в листі №Г25.0.0.0./272 від 22.06.2010р. про одностороннє розірвання договору з 01.07.2010р., банком відкликані не були, та в подальшому банком вчинені дії щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки задля задоволення розміру грошових вимог станом на 01.07.2010р. (включаючи повністю суму боргу за тілом кредиту), суд дійшов висновку, що вчинені кредитором дії засвідчують про розірвання банком кредитного договору в односторонньому порядку з 01.07.2010р. Суд зауважує, що позивачем на спростування вищенаведених обставин, в наданих заявах по суті, взагалі не було наведено змістовних пояснень, аргументів щодо обставин, які спонукали банк в 2010р. розпочати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості, в тому числі в повному обсязі по тілу кредиту, враховуючи, що позивач наполягав на тому, що прострочення кредитних зобов`язань мало місце тільки з грудня 2014р., та направлений позичальнику лист від 22.06.2010р. не мав в подальшому правових наслідків. Частина 5 ст.263 ЦПК України визначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При винесені рішення, надаючи оцінку обґрунтованості та доведеності заявленої позивачем суми заборгованості, суд дійшов наступних висновків. В позовній заяві, позивач просив звернути стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення заборгованості станом на 06.05.2016р. в розмірі 722 575,68 дол. США. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018р. у справі № 548/981/15-ц (провадження № 14-182цс18) зазначила, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факт укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, після настання строку повернення кредиту у зв`язку з розірванням договору з 01.07.2010р. АТ "ПриватБанк", як кредитор, втратив право здійснювати нарахування процентів за користування кредитом та неустойки за ставкою визначеною в кредитному договорі №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. та права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Виходячи з розрахунку заборгованості станом на 01.07.2010р., який був наданий банком нотаріусу для вчинення виконавчих написів, станом на 01.07.2010р. заборгованість становила 597 156,91 дол.США. Згідно розрахунку відповідачки та відповідно до наданих виписок по договору з дати заявлення банком вимоги про розірвання договору з 01.07.2010р. та дострокове повернення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, відповідачкою було сплачено заборгованість в сумі 316 648,20 дол.США, отже різниця між сумою заявлених вимог на момент розірвання договору та сплачених платежів складає 280 508,71 дол.США. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 23 договору іпотеки, сторони встановили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 17.6, 17.8.1, 17.8.2, 17.8.3, 17.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Умови пунктів 17.8.1, 17.8.2. договору іпотеки визначають право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно п.24 договору іпотеки, реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. Таким чином, позивач як кредитор має право вимоги до боржника розмірі 280 508,71 дол.США, які АТ КБ "ПриватБанк", як іпотекодержатель, вправі задовольнити шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки. Під час розгляду справи представником відповідача було подано заяву про застосування до вимог банка про звернення стягнення на предмет іпотеки строків позовної давності. Відповідно до приписів ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст.3 Закону України "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку"). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст.17 Закону України "Про іпотеку". Іпотека не припиняється за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення договору іпотеки, яка може забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання, відповідний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.05.2020р. у справі № 539/3306/17. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За правилами ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Нормами ЦК України не передбачено, що сплив позовної давності є окремою підставою для припинення зобов`язання. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.01.2020р. у справі № 761/44698/16-ц ( провадження № 61-47703св18). При цьому, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Входячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Верховний Суд в постанові від 09.12.2019р. справа №357/5125/16-ц дiйшов до висновку, що звернення кредитодавця до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису з вимогою звернення стягнення на предмет іпотеки означає зміну строку виконання основного зобов`язання, та з кінцевої дати періоду стягнення, зазначеної в виконавчому напису, починається перебіг строку позовної давності. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у ст. 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором №DNHLGB00000749 від 17.07.2007р. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки сплив 02.07.2013р., оскільки право звернення до суду з відповідним позовом, після встановленої банком дати розірвання договору 01.07.2010р. виникло у позивача з 02.07.2010р., з позовом до суду банк звернувся 03.11.2016р., тобто з пропущенням строку загальної позовної давності за вимогами до боржника, а тому в задоволенні позову суд відмовляє в зв`язку зі спливом строків позовної давності. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, також не підлягають задоволенню вимоги АТ КБ "ПриватБанк" про виселення, як похідні. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed