Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Головний державний виконавець Оболонського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Поліщук В.В. звернулась до суду з поданням про примусове проникнення до житлового приміщення, що належить боржнику, мотивуючи його тим, що на їх виконанні перебуває виконавчий лист по цивільній справі про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 11500 дол. США у межах виконавчого провадження № 41296347. Як стверджувала суб'єкт подання, боржник не вчиняє жодних дій, спрямованих на добровільне виконання рішення суду. У поданні також зазначено, що 13.06.2017 р. та 18.07.2017 р. було здійснено виходи за адресою: [ADDRESS] для проведення опису квартири, що належить на праві власності боржнику [PERSON], однак до квартири потрапити не вдалось. З вищевказаних підстав головний державний виконавець Оболонського ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Поліщук В.В. просить суд дозволити їй здійснити примусове проникнення до квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON]. Сторони до судового засідання не з'явилися про дату, місце та час повідомлялися належним чином. З матеріалів справи вбачається, що 20.12.2013 р. державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Грищенком В.О. відкрито виконавче провадження № 41296347 з примусового виконання рішення Оболонського р/с м. Києва у цивільній справі № 2/756/4315/13, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 11500 дол. США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 10.10.2013 р. становить 91919,50 грн. Відповідно до ст. 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння божника-фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за подання державного виконавця, приватного виконавця. У своєму поданні державний виконавець зазначила, що [PERSON] належить на праві власності [ADDRESS]. Крім того, у поданні вказано, що що 13.06.2017 р. та 18.07.2017 р. було здійснено виходи за адресою: [ADDRESS] для проведення опису квартири, що належить на праві власності боржнику [PERSON], однак до квартири потрапити не вдалось. Натомість всупереч зазначеному до матеріалів подання долучено копії актів державного виконавця від 05.09.2017 р. та 06.10.2017 р., згідно з якими головним державним виконавцем Оболонського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Поліщук В.В. було здійснено виходи за адресою: [ADDRESS] для проведення опису та накладення арешту на квартиру. Ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пр цьому у рішенні у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" Європейським судом з прав людини визначено основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Протоколу 1 щодо захисту права власності. Як встановив суд, положення ст. 1 Протоколу № 1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього. Водночас права в сфері користування власністю не можуть бути абсолютними, а тому можуть бути обмежені державою. Під втручанням у право на мирне володіння майном слід розуміти будь-які дії з боку держави, спрямовані на позбавлення, обмеження чи звуження прав особи на володіння, користування чи розпорядження майном у межах, закріплених Конвенцією. Намір державного виконавця здійснити примусове проникнення до нерухомого майна, яке належить боржнику у виконавчому провадженні, з метою проведення опису й арешту майна для його подальшої примусової реалізації задля погашення боргу, слід вважати втручанням держави у право особи на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання , сумісного з гарантіями ст. 1 Протоколу 1, а саме: чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності "легітимну мету", тобто вчинене в інтересах суспільства; чи дотримано "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Таким чином суд приходить до висновку, що не зважаючи на ухвалу суду від 28.11.2017 р., у поданні та доданих матеріалах відсутні належні та допустимі докази про отримання боржником [PERSON] будь яких вимог державного виконавця щодо здійснення примусове проникнення до його квартири та ухвала суду державним виконавцем не була прийнята до уваги. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для надання дозволу державному виконавцеві на примусове проникнення до [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] Тому враховуючи викладене та

Outcome: dismissed