Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Даний позов обґрунтований тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 2,5979 га на території Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області. Позивач як спадкоємець майна померлого батька за законом спадщину прийняла та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Оформивши право власності на земельну ділянку, позивач вирішила оформити свої спадкові права на житловий будинок, проте з'ясувалося, що дружина спадкодавця вказаний житловий будинок продала відповідачу [PERSON] За таких обставин позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права на житловий будинок, частка в якому на праві спільної сумісної власності подружжя належала її померлому батьку. Тому, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 02.03.2011, укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений Чернівецьким районним нотаріальним округом Вінницької області та застосувати до сторін договору купівлі-продажу від 02.03.2011 реституцію - повернути сторони до початкового стану; - визначити та виділити 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS], що належала батьку позивача [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, який помер [INFO]; - визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частину спірного житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,25 га - несільськогосподарські угіддя, багаторічні насадження, рілля - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) біля житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,2514 га - рілля для ведення особистого селянського господарства біля житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просила суд їх задоволити. Представник позивача позовні вимоги також підтримала та просила суд їх задоволити. Відповідач [PERSON], суду показала, що була власником житлового будинку [ADDRESS], 2011 року нею було укладено із відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу зазначеного будинку, який посвідчено в нотаріальному порядку. Сторонами було погоджено та виконано усі умови договору, що передбачені в останньому. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та суду показала, що в 2011 році нею було укладено із відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку в письмовій формі, вказаний договір був посвідчений нотаріусом, між відповідачами було погоджено та виконано усі умови, які зазначені в договорі. Таким чином, підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним немає так як сторонами було укладено договір купівлі-продажу з дотриманням умов договору та положень ЦПК України. Після оформлення правовстановлюючих документів на будинок, наприкінці 2015 року відповідач звернулася до Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області аби їй надали земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства у власність. А тому ці земельні ділянки є приватною власністю відповідача, ніколи не належали спадкодавцю та не були частиною спадкового майна останнього. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали судової справи та наявні в ній докази дійшов висновку про наступне. З 06.11.1974 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За цей час був побудований житловий будинок [ADDRESS], право власності на який 27.02.1989 було посвідчено Гонтівською сільською радою Чернівецького району Вінницької області на [PERSON] та набуто у власність земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 2,5979 га, що розташована на території Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області. [INFO] [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER]. Після смерті спадкодавця спадкоємцями його майна за законом є дружина [PERSON] та дочка [PERSON] За правилами ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Черговість спадкоємців визначається статтями 1261-1265 ЦК України. Статтею 1261 ЦК України визначено коло спадкоємців першої черги за законом, до якої входять діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У спадкодавця [PERSON] на день смерті була переживша його дружина [PERSON] та донька - [PERSON] Відповідно до вимог частини 1 статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Отже спадкове майно має ділитися порівну між двома однаковими спадкоємцями першої черги і складатиме частку - 1/2. Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст.1270 , ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, за який спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Вказане ототожнюється також із правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими 26.09.2012 року у справі №6-85цс12, 04.11.2015 року у справі №6-1486цс15, 14.09.2016 року у справі №6-1215цс16, згідно яких право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із частинами 1 та 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як слідує із наданої суду копії свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 2,5979 га, що розташована на території Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, про що їй було видано відповідне свідоцтво. Таким чином, як слідує із наведеного, [PERSON] не реалізувала у встановлений законом термін свого права на прийняття 1/4 частки житлового будинку, який вона рахує складом спадкового майна, що залишилося після смерті її батька. Доказів про те, що будинок входить до складу спадкового майна та побудований саме за особисті кошти спадкодавця суду надано не було, доказів прийняття позивачем спадкового майна у вигляді житлового будинку та звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на вказаний житловий будинок суду також не надано, як слідує із свідоцтва про право на спадщину за законом, остання звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва лише на земельну ділянку. У зв'язку із чим, відповідач як єдиний власник житлового будинку, що є предметом спору в даній справі, що стверджується свідоцтвом про її право власності на житловий будинок від 1989 року, 02.03.2011 уклала договір купівлі-продажу даного будинку із [PERSON] Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно роз?яснень викладених в абз. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому, сторони погодили усі істотні умови договору, що передбачено положеннями ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України та уклали його у відповідності до норм ЦК України в письмовій формі, посвідчивши договір нотаріально. Таким чином підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним суд не вбачає. Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання права власності на земельні ділянки суд виходить із наступного. 05.05.2017 на підставі рішень 3 сесії 7 скликання Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 04.12.2015 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для оформлення права власності на земельні ділянки гр.. [PERSON] було надано у власність земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 0,2514 для ведення особистого селянського господарства та кадастровий номер [NUMBER], площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач [PERSON] вважає, що дані земельні ділянки входять до складу спадкового майна та просить суд визнати за нею право власності на 1/2 кожної із даних земельних ділянок. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Отож, суд зважає на те, що рішення про виділення [PERSON] спірних земельних ділянок було прийняте у 2015 році, право власності оформлене у 2017 році, тобто після смерті спадкодавця [PERSON], що мала місце у 2009 році, таким чином вказані земельні ділянки не можуть бути частиною спадкового майна та предметом спору у позові про визнання права власності на спадкове майно, та є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] набутою у встановленому законом порядку, непорушність якої гарантована ст. 321 ЦК України. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, наведені вище обставини справи, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed