Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ "Ідея Банк", в якому просила визнати недійсним Кредитний договір № Z06.24226.004694884 від 21.12.2018 року. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 21.12.2018 року між нею та ПАТ "Ідея Банк" укладено Кредитний договір № Z06.24226.004694884, за умовами якої Банк надає Позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 55959,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами згідно умов договору. Банк надав кредит відповідно п. 1.2 Договору у день підписання даного договору строком на 36 місяців, шляхом зарахування коштів на поточний банківський рахунок. Згідно п. 1.3 Договору - позичальник сплачує проценти в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,49 % . Відповідно до п.1.4 станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління банку, становить 9,5 %, що разом з Маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 21,99 %. П. 1.11 кредитного договору встановлює сплату позичальником банку щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Кінцевий термін повернення кредиту становить 21.12.2021 року. Позивач вважає, що при укладенні цього кредитного договору суттєво порушені її права як споживача, що тягне визнання договору недійсним в цілому. Позивач вказує, що в порушення вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитодавець не повідомив про обставини, зазначені в ч.2 ст.11 закону , зокрема, не ознайомив її належним чином з умовами кредитування; не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування; банк ускладнив текст договору, написавши його дрібним шрифтом; не була надана можливість детально ознайомитися з умовами кредитного договору та законодавством, що його регулює; укладення договору тривало лише півгодини; тому позивач не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики і збитки, які вона отримає в результаті підписання даного договору; їй було надано договір дрібним шрифтом, який вона не читаючи підписала, надіючись на добросовісність працівника банку; в порушення п.2.5 Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту - така інформація їй не була надана; відповідач згідно ч.2 п.2 ст.19 Закону «Про захист прав споживачів» у даному випадку вів недобросовісну підприємницьку практику, якою позивач була введена в оману, і спонукав її до прийняття швидкого несвідомого рішення; умови договору щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Враховуючи, що її включення до умов договору споживчого кредиту не передбачено законом; в порушення ст.55 Закону «Про банки і банківську діяльність» , до договору включено пункт 1.13, яким нібито позивач надавала згоду на укладення договору добровільного страхування; була позбавлена можливості добровільно обирати свою страхову компанію; в порушення п.2 ст.8 Закону "Про захист персональних даних" позивача зобов`язали надати згоду на збирання, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк», - тому відповідний пункт 5.11 кредитного договору порушують її права і положення ст.8 Закону , позивач була фактично позбавлена права відізвати свою згоду на обробку персональних даних; вважає, що вказані умови договору порушують права споживача і у своїй сукупності дають підстави визнати договір в цілому недійсним. Позивач одночасно з позовом подала заяву про розгляд даної справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Представник АТ "Ідея Банк" надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву в якому просив розглядати справу без участі представника Банку, вважає позовну заяву цілком необгрунтованою, безпідставною і тому просив в задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- ПрАТ "Страхова компанія "Уніка Життя" свого представника в судове засідання не направила, надіслала пояснення по справі від 09.02.2020 року в яких зазначила, що страхова компанія "Уніка Життя" керувалася виключно нормами чинного законодавства, умовами Договору страхування та Правилами добровільного страхування життя, зокрема зазначила у поясненнях, що позивач у своїй заяві просить визнати недійсним саме Кредитний договір, визнати недійсним Договір страхування позивач не просить. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку. Судом встановлено,\~що 21.12.2018\~року [PERSON] \~та ТОВ\~"Ідея\~Банк"\~підписано Кредитний\~договір №\~Z06.24226.004694884\~,\~за умовами\~якого Банк\~надає позичальнику\~кредит на\~поточні потреби\~в сумі\~55\~959,00\~грн.,\~включаючи витрати\~на страховий\~платіж,\~а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами згідно з умовами цього договору (п.1.1). Банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок ( п.1.2). Відповідно до п. 1.3 договору - за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,49 % ( Маржа Банку) , а відповідно до п. 1.4 станом на день укладення договору змінні частина ставки становить 9.5 % , що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 21,99 % . За змістом п. 1.11 Договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. У відповідності до п. 2.1 договору позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 місячних внесках, включно до 21 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1, 3 с. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" в редакції станом на день укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, встановлено, що між сторонами укладено договір споживчого кредиту. Відповідно до умов п.п. 1-1 Кредитного договору № Z06.24226.004694884 від 21.12.2018 року, укладеного між сторонами, банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 10.11. 2011 р. № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У рішенні від 11.07. 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до статті 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Згідно із п. 2.4 Правил Банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів (п. 2.5 Правил). За змістом п. 5.1 Договору вбачається, що Позивач заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в даному Договорі та кредитній справі позичальника у Банку), які повідомлені та надані ним Банку, з метою одержання кредиту є достовірними і відповідають дійсності; Банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку та згоден з ними; умови угоди він вважає справедливими та такими, що відповідають його інтересам. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 81 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, будь-яку довідку чи повідомлення як окремого документа (у письмовому вигляді) з інформацією, встановленою пунктом другим статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", вона не отримувала, і відповідно свій підпис в такому документі вона не ставила. Також така інформація не доводилася до неї в усній формі. З цього приводу суд робить такі висновки: Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша -ні), - даний закон мав на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами укладуваного ним договору на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника - споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Даний закон ніяким чином не звільняв споживача (позичальника) від його обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки. До матеріалів справи позивачем долучено копію Кредитного договору № Z06.24226.004694884, в якому під п. 6 міститься Графік щомісячних платежів, п.п. 6.1 - щомісячні внески наведені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № [NUMBER] . Даний документ підписаний позичальником в графі «з тарифами ознайомлений» в кінці документу. Позивач не заперечує, що даний документ підписаний ним. З аналізу даного документу, можна дійти висновку, що він не є занадто громіздким, чи об`ємним, що могло б розглядатись як суттєва і об`єктивна перешкода у його вивченні споживачем; він не є незрозумілим чи заплутаним, чи викладеним складними сентенціями, чи викладеним у такий спосіб, що його не може зрозуміти звичайний споживач (особа без відповідного фаху і знань), розуміння даного документу потребує звичайного рівня інтелектуальних здібностей і не потребує фахових знань. Зокрема, в ньому наглядно, прозоро і зрозуміло прописано необхідні суттєві умови договору, який укладається, про суму кредиту, строки і порядок повернення, про процентну ставку і її розрахунки, визначені всі інші умови і наслідки невиконання умов договору, в ньому наведені розрахунки платежів, і крім того, в останньому розділі 6 Договору безпосередньо перед підписом позичальника, вказано суму щомісячного платежу та плату за обслуговування, тобто зміст вказаного договору відповідає вимогам закону з цього приводу. Позивач не обґрунтувала і не довела, що саме з вказаного у даному документі їй залишилось незрозумілим до підписання договору. Проаналізувавши як інформацію, викладену у підписаних позивачем документах, так і вимоги закону щодо надання споживачу вичерпної і зрозумілої інформації, суд не вбачає підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним виключно з вказаної позивачем підстави, а саме з тих підстав, що їй не доведено сукупну вартість кредиту і його подорожчання, про порядок і строки його повернення, не роз`яснено про розмір дійсної процентної ставки, інші наслідки. Суд робить висновок, що вказані вимоги закону, спрямовані на захист прав споживача, кредитором були дотримані в цьому сенсі належним чином і достатньо для того, щоб уникнути неправильного розуміння споживачем умов та наслідків договору. Посилання позивача, що взагалі їй дана інформація не була надана ні письмово ні усно, спростовується самою наявністю вказаних двох документів, підписаних позивачем. Крім того, відповідачем надано паспорт споживчого кредиту (інформація, що надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит, стандартизована форма) , і даний документ за своїм змістом є зрозумілим і містить у собі всю інформацію, яку за вимогами закону щодо споживчого кредитування, кредитор повинен був надати споживачу до укладення договору. зокрема, кредитний договір і вказаний паспорт у сукупності містять у собі вичерпну всю необхідні інформацію, яку мав право отримати споживач до підписання договору і отримання кредитних коштів. Посилання позивача на те, що договір укладався швидко (півгодини), не є підставою для висновку про ненадання споживачу можливості ознайомлення з змістом і умовами договір до його підписання. Принаймні позивач не довела буд-якого тиску на неї чи прискорення у підписанні, у прийнятті рішення, не довела вчинення кредитором інших дій, які б вказували на нечесність і намір ввести споживача в оману. Також не встановлено підстав для визнання договору як такого що укладених внаслідок обману з сторони кредитора. Таким чином, в цій частині вимог суд робить висновок про їх необгрунтованість. Згідно з положеннями частин 1, 2, 5, 7 статті 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнанене дійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Суд не вбачає підстав для визнання договору таким, що вносить суттєвий дисбаланс у розподіл прав та обов`язків між сторонами, або як такий, що містить приховані і суттєві обтяження чи обмеження для споживача, що давало б підстави для визнання його несправедливим. Всі негативні для споживача-позичальника наслідки, передбачені умовами договору є адекватними і відповідними змісту договору кредиту. Тому відсутні підстави для визнання недійсним договору як такого, що є наслідком нечесної практики кредитора, або як такого, що укладений на вкрай несправедливих для споживача умовах. Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог і підстав та обґрунтувань, викладених у позовній заяві, не встановив таких умов, які б могли бути визнані несправедливими у розумінні даної норми закону. У даному випадку суд рахує, що всі умови договору були для споживача прозорими, зрозумілими, і підписання договору було дійсним волевиявленням позичальника, спрямованим на реалізацію бажання отримати кредитні кошти на умовах обов`язковості їх повернення зі сплатою відсотків і певними негативними наслідками у разі порушення умов, що стосуються повернення кредитних коштів та сплати відсотків. Суд не вбачає підстав для висновку, що позивач не розуміла дійсної природи договору і вказаних наслідків, зокрема виникнення у неї вказаних обов`язків. Суд виходить з того, що позивач усвідомлював характер і природу укладеного договору (кредиту), передбачав і не міг не передбачити та не міг не усвідомлювати необхідність виконання вказаних зобов`язань після отримання кредитних коштів, і був згоден на такі дійсно дещо обтяжуючі для нього умови (необхідність повернення в цілому більшої кількості грошових коштів, ніж буде отримано за договором), але вже після їх отримання позичальник змінив свою думку з приводу тих наслідків отримання кредитних коштів, на які був згоден до підписання договору. Пункт 3.2.3 договору передбачає, що позичальник має право відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку у письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою , встановленою договором про споживчий кредит. Позивач не скористалася своїм правом, маючи 14 календарних днів, які достатні для детального ознайомлення з умовами укладеного договору , а в разі незгоди з умовами відмовитися від нього. Таким чином відсутні підстави для визнання недійсним договору кредиту в цілому. Посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 та рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року по справі № 15-рп/2011 є безпідставним, оскільки таке рішення та практика ВСУ були сформовані по кредитним договора, що укладалися Банками з споживачами до набрання чинності Законом України "Про споживче кредитування" від 15.11.2016 року № 1734 - VІІ без врахування особливостей цього Закону. Відповідно до положення ст.217 ЦК України невідповідність вимогам закону окремих пунктів договору не має наслідком недійсності інших його частин і договору в цілому, якщо можна припустити, що договір був би укладений і без включення до нього таких пунктів. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими і посилання позивачки на порушення Банком ст. 8 ЗУ "Про захист персональних даних", оскільки пунктом 5.11 Договору передбачено письмове скасування дозволу позичальника на згоду банку на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, і позивач не позбавлена права скористатись даною умовою договору. Посилання позивача на те, що добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою умовою при реалізації інших правовідносин, та що банк принципово не повинен обмежувати вибір страхової компанії відповідно до ст. 6 Закону України "Про страхування", є такими, що не відповідають дійсності, оскільки у п. 1.13 кредитного договору, на невідповідність вимогам закону якого посилається позивач, конкретний страховик не зазначений, тобто умовами договору дане право позичальника не обмежене. А сам факт включення у договір умови про обов`язковість укладення договору страхування життя не суперечить вимогам закону, є логічним, спів мірним ризикам банку при видачі кредитних коштів, і таким, що забезпечує для кредитора певну гарантію повернення виданого кредиту. Тому в цій частині суд не вбачає порушень прав споживача, які б тягли визнання договору чи окремих його положень недійсними. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З урахуванням встановленого судом та положень вказаних норм законодавства, суд дійшов висновку, що позичальник був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, які Банк має право встановлювати у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed