Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] Пенсійного фонду України в [PERSON] районі м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, [PERSON] служба Дніпродзержинського міського управління юстиції про зняття арешту з майна та визнання права власності. У своєму позові [PERSON] посилається на те, що 31 травня 2013 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та право власності було зареєстровано нотаріусом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У червні 2015 року ним, як власником квартири, було прийнято рішення про продаж квартири, але при зверненні до нотаріуса для нотаріального посвідчення правочину було повідомлено про наявність арешту та заборони на його відчуження, накладений на квартиру [PERSON] відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження по стягненню з відповідача боргу на користь співвідповідача. Згідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданої [PERSON] службою арешт та заборона відчуження на належну йому квартиру накладений 21.10.2014 року за № 7412718 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 44778241 виданої 21.10.2014 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції. Внаслідок накладеного арешту на належне йому майно він обмежений у праві розпорядження належної йому на праві приватної власності нерухомим майном, внаслідок чого змушений звернутися до суду з метою захисту порушених цивільних прав та інтересів. У звязку з чим просить суд усунути йому перешкоди в користуванні майном, шляхом зняття арешту та заборону на його відчуження з квартири [ADDRESS], накладених постановою про арешт майна боржника та оголошення на його відчуження № 44778241, виданої 21.10.2014 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 69,5 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд усунути йому перешкоди в користуванні майном, шляхом зняття арешту та заборону на його відчуження з квартири [ADDRESS], накладених постановою про арешт майна боржника та оголошення на його відчуження № 44778241, виданої 21.10.2014 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 69,5 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м. В судовому засіданні посилався на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі та не заперечував щодо їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] Пенсійного фонду України в [PERSON] районі м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, посилався на те, що божник [PERSON] не виконала рішення суду, а тому був накладений арешт на її майно. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області [PERSON] в судовому засіданні заперечувала про задоволення позову, вважає, що в її діях під час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення на його відчуження по виконавчому провадженню № 44778241 будь-які порушення відсутні. В судове засіданні представник відповідача [PERSON] служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, надав суду клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника. Вислухавши позивача, представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 31 травня 2013 року за договором купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS], що вбачається з договору купівлі-продажу квартири, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 травня 2013 року, з якого вбачається, що 31 травня 2013 року проведена державна реєстрація права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON]. 21 жовтня 2014 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області [PERSON] винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої накладений арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого, яке належить боржнику [PERSON] Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна на підставі постанови старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 жовтня 2014 року накладений арешт на квартиру [ADDRESS]. Згідно наданих суду документів вбачається, що позивач [PERSON], який є власником квартири [ADDRESS], не є боржником по виконавчому провадженню № 44778241 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ПФУ в [PERSON] районі м.Дніпродзержинська коштів в розмірі 2 291,88 грн. Відповідно до вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до вимог ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ст.ст.1-3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Так, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності та знаходять засоби для їх вирішення, наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, до яких належить і суд, обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу №1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому". "Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення "тягаря". В рішенні у справі "Антрік проти Франції" від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності". В рішенні у справі "Совтрансавто Холдінг проти України" від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу №1. Враховуючи викладене та те, що власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON], а не боржник [PERSON] по виконавчому провадженню № 44778241 про стягнення з неї на користь [PERSON] ПФУ в [PERSON] районі м.Дніпродзержинська коштів в розмірі 2 291,88 грн., під час виконання якого старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області [PERSON] винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 21 жовтня 2014 року, чим порушуються вимоги ст.319 ЦПК України, тобто право позивача, як власника у володінні, користуванні та в розпорядженні належним йому на праві власності майном. Відповідно до вимог ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи те, що право власності на квартиру [ADDRESS], відповідачами не оспорюється та є зареєстрованим за позивачем [PERSON], а тому відсутні підстави для визнання за останнім право власності.

Outcome: partial