Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про звільнення майна з - під арешту, посилаючись на те, що 06.01.2012 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Удовенко С.М. при відкритті виконавчого провадження було винесено постанову № 30613415 про накладення арешту на все нерухоме майно в межах суми звернення стягнення за виконавчим документом, а саме 6987,95 грн. та заборонено його відчуження. До державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено запис за № 12050650 про заборону відчужувати все нерухоме майно. Вказаний арешт на нерухоме майно державним виконавцем було накладено, в зв'язку з наявністю у нього заборгованості перед банком в розмірі 6987,95 грн. Постанову про відкриття виконавчого провадження він до сьогоднішнього дня не отримував. Він є власником квартири по [ADDRESS]. На сьогоднішній день у нього заборгованість перед банком відсутня. Тому просить суд, зняти арешт та заборону на відчуження з нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі - продажу ВЕР №516952, реєстр №2798 від 16.06.2007 р., що був накладений постановою № 30613415 від 06.01.2012 р. державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Удовенко С.М. номер запису в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 12050650. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача Заводського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не з'явився, причини не явки суду не повідомив. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України. Вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], [INFO], що вбачається з договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до листа Заводського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинська головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області № 6/21403 від 15.12.2016 року, згідно Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень по ВП № 30613415 від 06.01.2012 державним виконавцем Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ з примусового виконання виконавчого листа 2-985 від 20.09.2011 р. Заводського районного суду м. Дніпродзержинська про стягнення з [PERSON] суму боргу в розмірі 6987,95 грн. була винесена постанова про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника та оголошена заборона на його відчуження. 26.06.2012 року виконавчий лист був повернутий ПАТ «ВіЕйБіБанк», в зв'язку з неможливістю встановлення місця мешкання боржника. Та станом на 15.12.2016 р. до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам'янського головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області виконавчий лист не пред'являвся. Також ПАТ «ВіЕйБіБанк» надав довідку від 08.12.2016 р. про те, що станом на 08.12.2016 р. заборгованість за кредитним договором № 83/грн. від 15.02.2008 р. [PERSON] сплатив. Відповідно до вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до вимог ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ст.ст.1-3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Так, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності та знаходять засоби для їх вирішення, наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, до яких належить і суд, обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу №1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому". "Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення "тягаря". В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності". В рішенні у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу №1. Враховуючи викладене та те, що власником квартири в [ADDRESS] є позивач [PERSON], під час виконання стягнення з нього суми боргу в розмірі 6987,95 грн. на користь ПАТ «ВіЕйБіБанк» державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровської області Удовенко С.М. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а тому порушуються вимоги ст.319 ЦПК України, тобто право позивача, як власника у володінні, користуванні та в розпорядженні належним йому на праві власності майном. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтвердженні судові витрати, а тому, сплачені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved