Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У грудні 2019 року до суду надійшла позовна заява до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Чечелівський відділ Державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у якій позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №21103, вчинений приватним нотаріусом Швець P.O. 16 листопада 2017 року щодо звернення стягнення суми у розмірі 114500,00 доларів США, що за курсом НБУ складало 2997610,00 грн., за кредитним договором №DND0GK00006052 від 16.05.2006 року; стягнути з відповідача судові витрати. В обгрунування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що 16 травня 2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Кредитний договір № DND0GK00006052, відповідно до якого Відповідач зобов`язався надати Позивачу кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 170000 доларів США на придбання нежилого приміщення - магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] , із кінцевим строком повернення до 16 травня 2016 року. Також, Відповідач відповідно до п.1.1 зазначеного кредитного договору зобов`язався надати Позивачу кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 19500,000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 вказаного кредитного договору. В забезпечення виконання зобов`язань Позивача за Кредитним договором, між Позивачем та Відповідачем укладено нотаріально посвідчений Договір іпотеки №DND0GK00006052 від 08.09.2006 року, згідно якого Позивачем передано в іпотеку Відповідачу об`єкт нежитлової нерухомості: магазин, розташований за адресою: [ADDRESS] , приміщення №101. 02 січня 2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № DND0GK00006052 від 16.05.2006 року, відповідно до якої Відповідач зобов`язується надати Позивачу, шляхом видачі готівки через касу, кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 199787,34 доларів США із кінцевим строком повернення до 16 травня 2026 року. Також, Відповідач відповідно до зазначеної додаткової угоди кредитного договору зобов`язується надати Позивачу кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 49287,34 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 вказаного кредитного договору. У жовтні 2019 року Позивач дізнався, що 13.02.2018 року постановою державного виконавця Чечелівського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області відкрито виконавче провадження № 55799764 щодо виконання виконавчого напису Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича №21103 від 16.11,2017 року про задоволення вимог Відповідача щодо стягнення заборгованості з Позивача за Кредитним договором №DND0GK00006052 від 16 травня 2006 року в розмірі 114500,00 доларів США, що за курсом НБУ від 19.07.2017 року складає 2997610,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 1800,00 грн. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження №55799764 матеріалами нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису № 21103 від 16.11.2017 року Позивач вважає, що виконавчий напис №21103 від 16.11.2017 року вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами: напис вчинено відповідно пункту 2, а не пункту 1-1 Переліку документів, що є порушенням ст.87 Закону України «Про нотаріат» та глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5; відповідач приховав той факт, що 08.09.2006 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір іпотеки, а отже, за наявності існування договору іпотеки від 08.09.2006 року третя особа-1 повинна була вчинити напис відповідно пункту 1-1 Переліку документів, а відповідно до п.21 договору іпотеки від 08.09.2006 року, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках передбачених п.15 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку», на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу; крім того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус - Третя особа-1 не отримувала від Відповідача та Позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутніми підстави вважати, що розмір заборгованості Позивача перед Відповідачем зазначений у виконавчому написі, є безспірний; також, останнім днем, коли Відповідач міг би звернутися до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є - 29.01.2016 року, а як вбачається з оскаржуваного виконавчого напису Відповідач звернувся до приватного нотаріуса Третьої особи-1 лише 16.11.2017 року, тобто після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги; також відповідач приховав, а приватний нотаріус Третя особа-1 не перевірив інформацію щодо існування спору між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» в суді щодо кредитного договору та існування заборгованості. Тому, позивач вважає, що є достатні підстави вважати, що виконавчий напис вчинений з порушенням вимог законодавства та є таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Судом вірно визначено найменування третьої особи як Чечелівський відділ Державної виконавчої служби у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Управління юстиції у Дніпропетровській області. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02.07.2020 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 02.07.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк надав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, звертав увагу суду на ті обставини, що безспірність заборгованості позивача була підтверджена належними документами, кредитором та нотаріусом було дотримано вимог Закону та нормативно-правових актів, які визначають перелік документів та порядок вчинення виконавчого напису. Треті особи у встановлений судом строк не надали суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з ненаданням останніми відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 16 травня 2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Кредитний договір №DND0GK00006052, відповідно до умов якого Відповідач зобов`язується надати Позивачу кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 170000 доларів США на придбання нежилого приміщення - магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] , із кінцевим строком повернення до 16 травня 2016 року. Також, Відповідач відповідно до п.1.1 зазначеного кредитного договору зобов`язується надати Позивачу кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 19500,000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 вказаного кредитного договору. В забезпечення виконання зобов`язань Позивача за Кредитним договором, між Позивачем та Відповідачем укладено Договір іпотеки № DND0GK00006052 від 08.09.2006 року зареєстрований в реєстрі №6606, посвідчений приватним нотаріусом Бондар І.М., згідно якого Позивачем передано в іпотеку Відповідачу об`єкт нежитлової нерухомості: магазин, розташований за адресою: [ADDRESS] , приміщення №101. 02 січня 2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №DND0GK00006052 від 16.05.2006 року, відповідно до якого Відповідач зобов`язується надати Позивачу, шляхом видачі готівки через касу, кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 199787,34 доларів США із кінцевим строком повернення до 16 травня 2026 року. Також, Відповідач відповідно до зазначеної додаткової угоди кредитного договору зобов`язується надати Позивачу кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 49287,34 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 вказаного кредитного договору. 16 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем вчинено виконавчий напис №21103 від 16.11.2017 року про задоволення вимог Відповідача щодо стягнення заборгованості з Позивача за Кредитним договором №DND0GK00006052 від 16 травня 2006 року в розмірі 114500,00 доларів США, що за курсом НБУ від 19.07.2017 року складає 2997610,00 грн., плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 1800,00 грн. Приватний нотаріус Швець P.O. в оскаржуваному виконавчому написі зазначив, що строк за який провадиться стягнення 4144 днів, а саме з 16.05.2006 року. 13 лютого 2018 року постановою державного виконавця Чечелівського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області відкрито виконавче провадження № 55799764 щодо виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса від 16.11.2017 року. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступним фактів та відповідних їм правовідносин. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2.Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.»; зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Як встановлено судом та не спростовано сторонами, серед документів наданих Банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній. Наданий нотаріусу кредитний договір № DND0GK00006052 від 16.05.2006 року так само як Додатковий договір до нього від 02.01.2013 року не посвідчений нотаріально, а отже не міг бути тим договором (на відміну від укладеного між сторонами іпотечного договору №DND0GK00006052 від 08.09.2006 року), за яким стягнення заборгованості могло бути проведено в безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі 757/24703/18. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявності підстав для їх задоволення, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Посилання Банку, на ті обставини, що він є неналежним відповідачем у справі, судом відхиляються, виходячи з наступного. Згідно норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (постанова Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі №519/77/18 та від 12 березня 2020 року у справі 757/24703/18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, посилання відповідача про те, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису були надані документи, що підтверджують безспірність заборгованості, тому нотаріус правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, вчинив виконавчий напис про стягнення заборгованості є помилковим та не узгоджується з фактичними обставинами справи. Виходячи з наведеного, виконавчий напис нотаріуса підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Тому, судові витрати, понесені [PERSON] за сплату судового збору при подачі позову в розмірі 768 грн. 40 коп. слід покласти на відповідача АТ «КБ «Приватбанк». Вирішуючи питання щодо розподілу понесених витрат на правову допомогу, заявлених позивачем в сумі 10200 грн., суд виходить з наступного. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Представником відповідача на адресу суду надано окреме клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у якій заперечував проти заявлених витрат на правову допомогу та просив відмовити у її стягненні. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу було надано: «Договір №05/19р» від 15.02.2019 року, ордер ДП №1072/018 від 13.07.2020 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1882 від 14.07.2008 року. Проте, за наявності перелічених документів, наданих позивачем та його представником, не можна достовірно встановити, що фактично [PERSON] сплатив грошові кошти адвокату Осипову С.О. за надання правової допомоги у зазначеній цивільній справі, оскільки суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні ст.ст.77,79 ЦПК України, а саме, не надано розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу, зокрема акту приймання-передачі наданих послуг, окрім того, суд зазначає, що документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки) суду також надано не було, що унеможливлює встановити, що заявлені витрати були дійсно понесені позивачем саме у зв`язку із представництвом його інтересів у суді за даною цивільною справою. Таким чином, суд приходить до висновку, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим, заявлені витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню, а тому, позовні вимоги, в цій частині, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial