Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

24.05.2021 р. представник позивача [PERSON] звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з позовом про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ПівнГЗК»), яким просить стягнути 100 000,00 грн. моральної шкоди (а.с.1-5). В обґрунтування вказує, що [PERSON] був прийнятий на Північний гірничо-збагачувальним комбінатом, правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», на час проходження виробничої практики помічником машиніста бурового станка БС-1 Першотравневого рудника. 12.06.1965 року, о 18:00 год., з [PERSON] при виконанні трудових обов`язків помічника машиніста станка у кар`єрі, горизонт +41 у Першотравневому руднику, стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав трудове каліцтво. 14.06.1965 було складено акт про нещасний випадок №36/VІ, в якому зазначено, що машиніст станка ІІІ-Ім. т. Каюн при підготовці до буріння перевіряв роботу вентилятора, задля чого увімкнув його. Попередивши помічника машиніста т. [PERSON] , який знаходився в цей час на площадці виступу поблизу зі станком, щоб він залишався на місці, машиніст Каюн піднявся у кабіну станка та вимкнув вентилятор. Вийшовши з відсіку машини, Каюн побачив, що помічнику машиніста [PERSON] крильчаткою вентилятора травмувало кисть правої руки. Вказує, що причиною нещасного випадку є: неповне огородження крильчатки вентилятора, слабкий контроль за виконанням трудової дисципліни з боку надзору. В результаті викладеного позивач отримав травму, а саме травматичну ампутацію нігтьових фаланг ІІ і V пальців та Ѕ основних фаланг пальців правої кисті ФЗ/УІ. 09.03.1994 позивач пройшов огляд ВТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 20% безстроково внаслідок трудового каліцтва, яке сталося 12.06.1965. Після отримання травми змінилися умови життя позивача, які характеризуються фізичними стражданнями (постійний біль), суттєвим зниженням його активності. Отримана травма вимагає лікування і досі турбує позивача, що завдає постійний дискомфорт та страждання у повсякденному житті. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань. Просить суд, з огляду на ступінь втрати працездатності, стягнути з відповідача 100 000,00 грн. моральної шкоди. Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Красюк К.І. від 26.05.2021, в якій зазначено, що розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу встановено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 24.06.2021 року представником відповідача Доценко Т.Ю. (довіреність №121/12 від 19.10.2020 року, дійсна до 31.12.2021 року (а.с.28)) надано суду відзив на позов (а.с.27), який за своїм змістом аналогічний тексту додаткових пояснень від 03.08.2021 (а.с.41-42). Представник відповідача позов не визнає в повному обсязі, у відзиві вказує, що ПрАТ «ПівнГЗК» не заперечує проти наявності у позивача ушкодження здоров`я. Але вважає, що безпосередньою причиною нещасного випадку стала груба необережність з боку самого потерпілого, про що також зазначено в акті про нещасний випадок. Просить суд врахувати той факт, що на момент настання нещасного випадку позивачу виповнилося лише 18,5 рокув, і стаж його роботи за професією помічника машиніста бурового станка складав усього 20 днів. Відповідачем були проведені потерпілому всі необхідні інструктажі з охорони праці. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що надана позивачем довідка ВТЕК, витяг із акта огляду ВТЕК, були складені за результатом повторного огляду, а не первинного огляду позивача у ВТЕК (нещасний випадок стався 1965 року, а втрата працездатності за довідкою встановлено з 1994 року). Вважає, що надані представником позивача докази не дають можливоств встановити дату проходження позивачем первинного огляду ВТЕК, а отже і момент виникнення у нього права на відшкодування шкоди, та встановити, якими нормативними актами регулюються відповідні правовідносини, та чи допускало відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві вперше було встановлено ЗУ «По охорону праці» №9624-ХІІ від 14.10.1992, який набув чинності 24.11.1992, а до введення в дію цього Закону чинними нормативними актами відшкодування моральної шкоди не передбачалося. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі розпорядження керівника апарату Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області №116 від 05.08.2021 було призначено повторний авторозподіл справи, у звязку із закінченням терміну повноважень судді Красюк К.І., відповідно до ч.7 ст.33 ЦПК України. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Коноваленка М.І. від 10.08.2021 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] 17.05.1965 був прийнятий на Північний гірничо-збагачувальним комбінатом, правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», на час проходження виробничої практики помічником машиніста бурового станка БС-1 Першотравневого рудника, що не оспорюється відповідачем, та підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-11). 12.06.1965 року, о 18:00 год., з [PERSON] при виконанні трудових обов`язків помічника машиніста станка у кар`єрі, горизонт +41 у Першотравневому руднику, стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав трудове каліцтво. 14.06.1965 було складено акт про нещасний випадок №36/VІ (а.с.12). Машиніст станка ІІІ-Ім. т. Каюн при підготовці до буріння перевіряв роботу вентилятора, задля чого увімкнув його. Попередивши помічника машиніста т. [PERSON] , який знаходився в цей час на площадці виступу поблизу зі станком, щоб він залишався на місці, машиніст Каюн піднявся у кабіну станка та вимкнув вентилятор. Вийшовши з відсіку машини, Каюн побачив, що помічнику машиніста [PERSON] крильчаткою вентилятора травмувало кисть правої руки. Причинами нещасного випадку вказано: неповне огородження крильчатки вентилятора, слабкий контроль за виконанням трудової дисципліни з боку надзору та порушення самим потерпілим елементарних правил безпеки (п.14 Акта а.с.12). 09.03.1994 позивач повторно пройшов огляд лікарсько-консультативною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 20% безстроково, внаслідок трудового каліцтва 12.06.1965, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК (а.с.13,14). Відповідно до ст.\~264\~ЦПК України суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки нещасний випадок, що стався, та трудове каліцтво отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків. Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Так,\~постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~(зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі\~Закону № 1105\~повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. 09.03.1994 позивач пройшов огляд ВТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 20% безстроково внаслідок трудового каліцтва, яке сталося 12.06.1965. Згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР\~(у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під тиском сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя, що узгоджується з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до Акта про нещасний випадок на виробництві №36/VІ від 14.06.1965, вид події травма кисті правої руки крильчаткою вентилятора бурового станка п.14. Акта; нещасний випадок, в результаті якого позивач отримав тілесні ушкодження, стався внаслідок неповного огородження крильчатки вентилятора, слабкий контроль за виконанням трудової дисципліни з боку надзору та порушення самим потерпілим елементарних правил безпеки - п.14. Акта. Таким чином, нещасний випадок стався під час експлуатації джерела підвищеної небезпеки, що перебувало у володінні відповідача, порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників відповідача, та обумовлено належним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення моральної шкоди у зв`язку із каліцтвом (нещасний випадок на виробництві), не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача (проходив виробничу практику, про що є відмітка у трудовій книжці) та внаслідок нещасного випадку на виробництві отримав тілесні ушкодження, що призвело до втрати професійної працездатності, йому було встановлено 20 % втрати працездатності безстроково, що пов`язано зі спричиненням йому фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Так, як вже зазначалося вище, згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР\~(у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди\~не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до\~ст. 3 Закону України "Про оплату праці"\~мінімальна заробітна плата\~це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком відповідає положенням\~ст. 83 ЦК Української РСР\~(у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України (постанови № 6-156цс14,№ 6-188цс14та №6-207цс14від 24 грудня 2014 року). Згідно\~зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»\~мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 30000,00 грн., а максимальний 1200 000,00 грн. Оскільки після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як його постійно турбує біль, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається, а трудове каліцтво є незворотнім. Виходячи з цих обставин, суд, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, обставини нещасного випадку на виробництві, що потягло втрату працездатності, вважає що позов слід задовольнити частково та стягнути з ПрАТ на користь позивача 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, виходячи з законодавчо встановленого максимуму, який обмежує суд при визначенні шкоди. Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18\~Податкового кодексу\~України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно з пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, стягнута моральна шкода в зв`язку із ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 р. У відповідності зі ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з ПрАТ на користь держави судовий збір в сумі 908 грн. На підставі ст.ст.153 КЗпП України, п.11, 38 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р.,

Outcome: partial