Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, [PERSON] про звільнення майна з під арешту, зазначивши, що рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська по цивільній справі № 2-185-10 з нього на користь [PERSON] стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання доньки [PERSON], [INFO], до її повноліття. Для виконання даного рішення [PERSON] відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження. Оскільки він деякий час не мав офіційного місця роботи, працював по найму у приватних осіб за межами України, де отримував невеликий дохід, тому він сплачував аліментні зобовязання не в повному обсязі, таким чином утворилась заборгованість в розмірі 3695 грн., в звязку з тим постановою державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції [PERSON] було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно та оголошено його відчуження. Йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.11.1994 року, виданого відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпродзержинської Міськради, належить ? частина житлового приміщення, за адресою: вул. Ніколенко, 4-15 м.Дніпродзержинська. Оскільки заборгованість по сплаті аліментів ним погашено в повному обсязі, тому він звернувся до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції із заявою про зняття арешту, але йому було відмовлено, так як виконавче провадження незакінчене. Тому просить суд зняти арешт та оголошення заборони на відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS], який накладений постановою державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції від 10 червня 2015 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на обставини зазначені в позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що даний арешт майна забезпечить виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання їх дитини. В судове засідання представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] не зявилась, надала заперечення на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши позивача, відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що власниками квартири № 15 по вулиці Ніколенко в будинку № 4а у місті Дніпродзержинську Дніпропетровської області є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане 24.11.1994 року відділом обліку та розподілу житлової площі Міськради. Згідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 40320605 від 16.06.2015 р. накладено арешт на майно, яке належить [PERSON], а саме на квартиру № 15 по вулиці Ніколенко в будинку № 4а у місті Дніпродзержинську Дніпропетровської області. Відповідно до листа від 26.10.2015 р. за вих. № 04-14/19594 [PERSON] відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області не може зняти арешт з квартири № 15 по вулиці Ніколенко в будинку № 4а у місті Дніпродзержинську Дніпропетровської області, в звязку з тим, що виконавче провадження ще незавершене, арешт з майна може бути зняти за рішенням суду, також станом на 31.10.2015 р. заборгованості по сплаті аліментів відсутня. Згідно до ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до вимог ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Ст.ст.1-3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Так, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності та знаходять засоби для їх вирішення, наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, до яких належить і суд, обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу №1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому". "Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення "тягаря". В рішенні у справі «[PERSON] проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності". В рішенні у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу №1. Враховуючи те, що позивач [PERSON] є власником лише ? частини квартири № 15 по в будинок № 4а по вулиці Ніколенко в місті Дніпродзержинську Дніпропетровській області, на яку накладено арешт, що позбавляє його вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, та на даний час заборгованість по аліментам у останнього відсутня, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, лише зняття арешту з належної йому частини квартири.

Outcome: partial