Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до Валявської сільської ради с.Валява Городищенського району Черкаської області, за участю третьої особи яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкоємства за заповітом, а позивач [PERSON] , як третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернувся із позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Валявської сільської ради, про визнання права власності на земельну ділянку (земельний пай) за законом. В обґрунтовання позовних вимог, позивач [PERSON] посилається на те, що [INFO] померла її баба [PERSON] , яка за свого життя заповіла їй все своє майно. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася вчасно і частково прийняла спадщину, яка складалась з приватизованої земельної ділянки площею 1,4051га згідно Державного Акта на право на земельну ділянку серії №160500, розташована в с. Валява Городищенського району Черкаської області , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23 грудня 2014 року, виданим державним нотаріусом Городищенської нотаріальної контори Бідною М.О. і Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23 грудня 2014 року. На час прийняття спадщини їй не було відомо, що спадкоємець також мала у власності земельну ділянку площею 1,2466 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в с.Валява Городищенського району, згідно Державного Акта на право на земельну ділянку серії № 159897, який виданий 04 серпня 2006 року. Про наявність Державного Акта на право на земельну ділянку серії № 159897 стало відомо лише 27 грудня 2017 року, коли на адвокатський запит Відділ у Городищенському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області повідомив, що [PERSON] було видано Державний Акт на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Валявської сільської ради Серії ЯБ №159897 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації Державних Актів на право власності на землю 01 серпня 2006 року за №010678000682. Зважаючи на відсутність оригіналу Державного Акту на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, звернулась до нотаріальної контори, де державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії по причині відсутності правовстановлюючого документа від 25 січня 2018 року. 02 грудня 2017 року державним нотаріусом Городищенської' нотаріальної контори Бідною М.О. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на земельні ділянки померлої [PERSON] .. Про втрачений оригінал Державного Акта на право власності на земельну ділянку, подала оголошення в газету «Вісник Городищини» №95 від 02 лютого 2018 року. Відділ у Городищенському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області надав довідку про вартість земельної ділянки в адміністративних межах Валявської сільської ради, яка становить 62220,08 грн.. За відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на вищевказану земельну ділянку, прийняла рішення звернутися до суду за захистом своїх прав, як спадкоємець, так як іншого порядку чиним законодавством не передбачено. 08 лютого 2018 року у цивільній справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання з викликом сторін (а.с.16том1). 28 лютого 2018 року позивач [PERSON] подала уточнюючу позовну заяву і просила визнати право власності на земельну ділянку в порядку спадкоємства за заповітом площею саме 1,74 га, яка належала померлій [PERSON] , остільки на час отрмання свідоцтва про право на спадщину за заповітом 23 грудня 2014 року на земельну ділянку площею 1,40 га їй не було відомо про наявність такої (а.с.29том1) 22 березня 2018 року [PERSON] подав письмову заяву про залучення до участі в розгляді цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до Валявської сільської ради, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкоємства за заповітом, в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (а.с.45-50том1). 03 квітня 2018 року ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області в підготовчому засіданні залучено до участі у розгляді цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до Валявської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] (а.с.71том1). 03 квітня 2018 року позивач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву третьої особи яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору(а.с.68том1). 05 квітня 2018 року позивач [PERSON] повторно подала уточнюючу позовну заяву, остільки у змісті попередньо поданої помилково вказала про визнання права власності в порядку спадкоємства за законом, а не заповітом (а.с.77-78том1). 19 квітня 2018 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] подав позовну заяву про визнання права власності на земельну ділянку (земельний пай) за законом, яку просив об`єднати в одне провадження з позовною заявою [PERSON] (а.с.87-100том1). Обгрунтовуючи позовну заяву, як позивач, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] , посилається на те, що його мати, [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городищенського районного управління юстиції у Черкаській області. Після смерті [PERSON] була відкрита спадщина у державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори Бідної М.О., спадкова справа №2011. 13 січня 2012 року подав заяву до державного нотаріуса про прийняти спадщини. Оскільки це було зроблено протягом встановленого терміну в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини,то вважається спадкоємцем за законом. Окрім нього, заяву про прийняття спадщини подала онука [PERSON] , якій [PERSON] заповіла все своє майно, склавши на її користь заповіт. У 2015 році державний нотаріус Городищенської державної нотаріальної контори Бідна М.О. видала свідоцтво про спадщину на іншу земельну ділянку (земельний пай № 2) площею 1,56 га [PERSON] , але його про це не повідомила, свідоцтва про спадщину йому не видала, як і постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Після цього декілька разів приходив до державного нотаріуса з проханням визначити його частку у спадщині, але кожного разу вона йому усно відмовляла та постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій не надавала, що суперечить Закону України «Про нотаріат», а також ст. 1296 ЦК України. 17 січня 2018 року надіслав офіційний запит до державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори Бідної М.О. з вимогою визначити його частку у спадщині після смерті [PERSON] та видати йому свідоцтво про право на спадщину. На його письмовий запит державний нотаріус надіслала письмове роз`яснення, що як пенсіонеру за віком, який вийшов на пенсію раніше ніж в 60 років, обов`язкова частка в спадщині не призначається, і постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії знову не надала, хоча Закон України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року зобов"язує це зробити протягом трьох робочих днів з моменту надходження заяви. З цього приводу ним, 28 лютого 2018 року, було знову направлено офіційного листа до державного нотаріуса Бідної М.О. з вимогою надати таку постанову. Після цього ще декілька разів приходив до державного нотаріуса, але кожного разу у видачі постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії йому було відмовлено. Лише 02 березня 2018 року державний нотаріус під його тиском нарешті видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де вказувалося, що він не має права на спадщину за законом відповідно до ст.1241 ЦК України (обов`язкова частка у спадщині), так як на момент смерті був працездатним як за віком, так і за станом здоров`я. Зазначена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії стосувалася не всієї спадщини, що залишилася після [PERSON] , а лише земельної ділянки, що знаходилась в с. Валява Городищенського району Черкаської області. При цьому, про яку саме земельну ділянку йшла мова, який її кадастровий номер і точне місце розташування державний нотаріус Бідна М.О. у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії не вказала. Положення ч.1ст.1241 ЦК України стверджує, що «малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець), та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала б кожному з них у разі спадкування за законом (Обов`язкова частка)». У довідці, яку отримав в управлінні Пенсійного фонду України, зазначається, що пенсія йому призначена не пільгова, за віком, з повним страховим стажем, довічна. На момент смерті матері був пенсіонером за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV із застосуванням ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року, зі зниженням пенсійного віку на 5 років, що підтверджується копією пенсійного посвідчення та довідки з Управління Пенсійного фонду України. Є пенсіонером по старості, а тому непрацездатним. На момент відкриття спадщини відносився до категорії повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавиці і мав право на успадкування обов`язкової частини спадщини після [PERSON] .. Його батько [PERSON] , помер раніше за [PERSON] , [INFO] . Крім нього, на момент відкриття спадщини, до першої черги спадкоємців за законом належали також його рідна сестра [PERSON] та рідний брат [PERSON] .. Після відкриття спадщини [PERSON] 15 липня 2011 року ні [PERSON] , ні [PERSON] заяви про прийняття спадщини протягом строку 6 місяців, що визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, не подали, хоча знали про смерть [PERSON] і були присутніми на її похоронах. Із заявою до суду про надання додаткового строку для прийняття спадщини та до спадкоємців, що прийняли спадщину, вони не звернулися, як того вимагає ч. 2 та ч.3 ст. 1272 ЦК України. Із всіх спадкоємців першої черги за законом, таким, що прийняв спадщину, залишився лише він один. Зі своєю матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] , він проживав однією сім`єю від самого свого народження з 12 січня 1956 року та до 1982 року, тобто протягом 26 років. За цей період допомагав своїм батькам, як фізично, так і матеріально, будували будинок та інші приміщення на території присадибної ділянки площею 0,40 га, що знаходиться по [ADDRESS] . Крім того, за його власні кошти та батька його дружини [PERSON] був збудований гараж. Дані факти можуть підтвердити родичі та свідки. [PERSON] володіла двома земельними ділянками (паями), що надавало їй право власності на дві земельні ділянки площею в 1,56 кадастрових земельних га кожна. У 2015 році державний нотаріус Бідна М.О. видала свідоцтво про право на спадщину на одну земельну ділянку (земельний пай 2) [PERSON] .. Всупереч Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину на одну земельну ділянку (земельний пай 2), державний нотаріус Бідна М.О. його про це не повідомила. Крім того, у свідоцтво про право на спадщину державним нотаріусом не була внесена його частка спадщини. Якщо його частка у спадщині дорівнювала 0%, як це стверджує державний нотаріус Бідна М.О., то чому не було вручено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Своїми діями щодо розподілення спадщини між спадкоємцями, державний нотаріус Бідна М.О. одночасно порушила ст. 1296 ЦК України, Закон України «Про нотаріат», а також пункт 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. Ле 296/5, де зазначається, що у постанові про відмову крім всього іншого має бути вказано «про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання)». У своїй Постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій, яка була видана йому з порушенням Закону України «Про нотаріат», Бідна М .О. приховала склад всієї спадкової маси спадщини [PERSON] , зазначивши лише про наявність земельної ділянки в с.Валява Городищенського району Черкаської області без конкретизації її кадастрового номеру та відомостей про Державний Акт на земельну ділянку. Зазначене вказує на те, що державний нотаріус Бідна М.О. протидіяла йому у набутті законних прав на спадщину своєї матері, тим самим сприяючи позбавленню його таких прав на користь племінниці [PERSON] .. Батько [PERSON] , [PERSON] спадщину після своєї матері [PERSON] не прийняв, то слід вважати, що він від своєї частки у спадщині відмовився, а тому вона дорівнює 0 %. З огляду на це, за законом [PERSON] не може більше спадкувати земельну ділянку, яка залишилась після смерті [PERSON] .. Державний Акт на земельну ділянку (земельний пай 1) площею 1,56 кадастрових земельних га не загублений. Він зберігається у нього, оскільки особисто і за свої власні кошти оформляв на прохання [PERSON] .. В газеті «Вісник Городищини» від 02 березня 2018 року надруковано оголошення, яке спростовує повідомлення [PERSON] про втрату Державного Акту на земельну ділянку (земельний пай 1). Міг би претендувати на спадкування всієї спадкової маси в тому випадку, якщо б покійна [PERSON] не залишила заповіт своїй онуці [PERSON] , тому вважає, що його частка у спадщині має становити половину від всієї спадкової маси, а також половину прав та обов`язків спадкодавиці. 19 квітня 2018 року у цивільній справі підготовче засідання закрито, призначено судовий розгляд. 06 червня 2018 року ухвалою суду вимоги за первісним позовом [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] об`єднано в одне провадження та продовжено судовий розгляд, під час якого після видалення суду до нарадчої кімнати 09 липня 2021 року, було ухвалою суду поновлено судовий розгляд та 20 липня 2021 року в судовому засіданні усунуто допущену процесуальну помилку, шляхом роз`яснення учасникам процесу вдруге їх прав та обов`язків передбачених ст.ст.43,48,49,52,58,64 і постановлення ухвали про прийняття до спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] - позововної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - позивача [PERSON] і здійснено повторно повний судовий розгляд (позовна заява [PERSON] була прийнята до провадження попередньо, як зустрічний позов, ухвала Городищенського районного суду від 06 червня 2018 року (а.с.178 том1). В судовому засіданні позивач - відповідач [PERSON] позовну заяву підтримала, а у задоволенні позовної заяви позивача [PERSON] просила відмовити з підстав належного їй права на спадкування за заповітом. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити, остільки вбачають підстави для визнання права на обов`язкову частку у спадковому майні [PERSON] , яка померла [INFO] , її сина. Представник Валявської сільської ради, будучи належним чином повідомлений, у судове засідання, як відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не з`явився, надіслав заяви про розгляд у відсутності та не заперечення позовних вимог [PERSON] .. Представник позивача-відповідача [PERSON] участі в розгляді справи не взяла, надіслала 29 червня 2021 року заяву про розгляд без участі та оголошення судом письмово викладених судових дебатів, просила вимоги позивача задоволити. Неявка учасників справи не перешкоджає розглядові справи, так як повідомлені вчасно та належним чином. За таких обставин, суд, вважає, що у справі достатньо доказів для об`єктивного судового розгляду і слухає справу у відсутність представника позивача-відповідача та представника відповідача, третьої особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору за позовом [PERSON] та позовом [PERSON] .. Суд, розглянувши позовні заяви [PERSON] та [PERSON] в межах заявлених позовних вимог, заслухавши сторони у справі, зміст повідомлень представника позивача-відповідача і представника відповідача, дослідивши і оцінивши докази у справі в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають до задоволення, а позовні вимоги позивача, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] не є обґрунтованими належними доказами, остільки позивач [PERSON] довела свої позовні вимоги у конкретно визначеному обсязі, чого не зробив позивач, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] , що є їх обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.12 ЦПК України, з врахуванням того, що судом було створено всі умови для змагального процесу та роз`яснено сторонам і їх представникам, всі права, обов`язки, які передбачені цивільно-процесуальним законодавством держави. Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до ч.1ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Право власності, згідно ст. 328 ч.1 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ч.2 ст. 328 ЦК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені ст. 1225 ЦК України. Відповідно до ст. 78 Земельного Кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частиною 1 ст.16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, ч.2 визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного Кодексу України спадкування перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що відкривається внаслідок смерті особи, і до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті. За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до ст.6 Європейської Конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13, зазначеної Конвенції, на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Онер`їлдіз проти Туреччини" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до ст.1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. (ст. 1236 ЦК України). З аналізу вказаних норм законодавства слідує, що заповідач має право здійснити розпорядження своїм майном на користь будь-якого учасника цивільних відносин, незалежно від наявності між ними родинних відносин. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. В судовому засіданні встановлено і це підтверджується вивченими і дослідженими доказами у справі, які надані позивачем [PERSON] та позивачем, третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] , що: позивач [PERSON] є онукою [PERSON] (а.с.125 том 1). Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Валявською сільською радою Городищенського району Черкаської області (а.с. 95, 156 том 1). У пенсійному посвідченні № [NUMBER] виданому 12 лютого 2013 року Пенсійним фондом України вказано вид пенсії [PERSON] за віком з терміном дії довічно (а.с.97 том1).У довідці від 16 березня 2018 року виданій [PERSON] Пенсійним фондом України, вказано, що з 13 січня 2011 року перебував на обліку як пенсіонер за віком як потерпілий внаслідок аварії на ЧАЕС при повному стажі та з 13 січня 2016 року отримує пенсію за віком при повному стажі, пенсія за віком на пільгових умовах не призначалася ( а.с. 98 том 1).Спадкодавець [PERSON] згідно до свідоцтва про смерть від 19 липня 2011 року виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городищенського районного управління юстиції у Черкаській області померла [INFO] (а.с.5 том1). Після смерті [PERSON] до Городищенської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися 23 грудня 2014 року,25 січня 2018 року [PERSON] та 02 березня 2018 року [PERSON] (а.с.127,128,148,155 том1). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (Спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) і Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, 16 грудня 2011 року внесено інформацію про відкриття спадкової справи (а.с.131-132 том 1). За життя [PERSON] у с.Валява Городищенського району Черкаської області 10 грудня 2007 року склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Валявської сільської ради Л.О. Лищенко, яким все належне їй майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право заповідала [PERSON] , [INFO] (а.с.133 том1). У довідці №556 від 29 вересня 2014 року виконавчого комітету Валявської сільської ради зазначено, що [PERSON] проживала до дня смерті одиноко (а.с.137том 1). За життя [PERSON] мала на праві власності земельні ділянки, в тому числі і земельну ділянку площею 1,74 га, яка розташована в адміністративних межах Валявської сільської ради згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку Серії ЧР, кадастровий номер 7120381000:02:001:1926 (а.с.138том1).За наслідками розгляду заяви [PERSON] до державного нотаріуса про прийняття спадщини після [PERSON] , 25 січня 2018 року нотаріусом, листом, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої матері з підстав складення нею заповіту 10 грудня 2007 року на користь [PERSON] , яка спадщину прийняла в установленому законом порядку, і відсутність права на визначення обов`язкової частки у спадщині через недосягнення пенсійного віку або встановлення інвалідності, для визнання його непрацездатною особою та винесення 02 березня 2018 року постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як на момент смерті матері був працездатним і за віком, і за станом здоров`я (а.с.99,159 том1). У довідці від 26 червня 2018 року виданій Головним управлінням Пенсійного фонду України [PERSON] зазначено про перебування на обліку в Городищенському відділі обслуговування громадян ГУ ПФУ в Черкаській області, як пенсіонер за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є непрацездатною особою, пенсію призначено 13 січня 2011 року із зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.189том1). У відповідях на звернення [PERSON] до Міністерства юстиції України, Міністерства соціальної політики України, Другого Київського місцевого Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги роз`яснено про порядок спадкування прав та обов`язків спадкодавця непрацездатними дітьми згідно діючого законодавства в Україні (а.с.190-194 том 1). Згідно висновку експертів від 17 березня 2020 року №22401/22402/19-32 за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи у Київському науково-дослідному інституті судових експертиз «підпис від імені [PERSON] , що міститься у рядку «Підпис» заповіту від імені [PERSON] на ім.»я [PERSON] , посвідченого секретарем виконкому Валявської сільської ради Городищенського району Черкаської області Лищенко Л.О. та зареєстрованого в реєстрі №939, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів і тією особою, яка виконала зразки підпису [PERSON] надані в якості порівняльного матеріалу»(а.с.91-116 том 2). Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з`ясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини - ст. 264 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Предметом вимоги позивача [PERSON] є визнання права власності на земельну ділянку(пай) в порядку спадкування за заповітом.У змісті позовних вимог [PERSON] посилається на право спадкоємства, в той час, як згідно вимог ЦПК України сторона має право на спадкування, ст.ст.1216,1223. Предметом вимоги позивача, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] , є визнання права власності на земельну ділянку(пай) в порядку спадкування за законом з визначенням його частки у спадщині, як обов`язкової на підставі ст.1241ЦК України, порушення нотаріусом вимог Закону України «Про нотаріат». Правові відносини, які склалися між сторонами у справі за заявленими позовними вимогами, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин - спадкове право. Для вирішення спірних правовідносин суд застосовує вимоги Цивільного Кодексу України, Закону України «Про нотаріат», судову практику у справах про спадкування, правові позиції Верховного Суду. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч.1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] , то судом встановлено, що неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом відносно земельної ділянки згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку Серії ЧР кадастровий номер 7120381000:02:001:1926, є дійсно порушенням її права на спадкування, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку Держави перед іншими суб`єктами цивільних та інших правовідносин. В силу ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, якщо він в установлений строк, ст.1270 ЦК України, не заявив відмову від неї. Перешкод для прийняття спадщини після померлої [PERSON] ,спадкоємицею [PERSON] , судом не встановлено.Звернення до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини відбулося в порядку визначеному законом. За життя [PERSON] у с.Валява Городищенського району Черкаської області 10 грудня 2007 року склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Валявської сільської ради Л.О. Лищенко, яким все належне їй майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право заповідала [PERSON] .. Заповіт, складений спадкодавцем [PERSON] , не змінений та не скасований. Згідно висновку експертів від 17 березня 2020 року №22401/22402/19-32 за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи у Київському науково-дослідному інституті судових експертиз «підпис від імені [PERSON] , що міститься у рядку «Підпис» заповіту від імені [PERSON] на ім.»я [PERSON] , посвідченого секретарем виконкому Валявської сільської ради Городищенського району Черкаської області Лищенко Л.О. та зареєстрованого в реєстрі №939, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів і тією особою, яка виконала зразки підпису [PERSON] надані в якості порівняльного матеріалу».Під час судового розгляду із змісту досліджених доказів, наданих [PERSON] , встановлено набуття спадкодавцем [PERSON] , саме за життя, права власності на земельну ділянку площею 1,74га, яка розташована в адміністративних межах Валявської сільської ради згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку Серії ЧР, кадастровий номер 7120381000:02:001:1926 (а.с.138том1), тобто у встановленому законодавством України порядку, який за змістом оголошення, розміщеного в газеті «Вісник Городищини», слід рахувати втраченим. З метою узаконення спадщини, за наявності правових підстав для того, суд, вбачає за необхідне, визнати за позивачем [PERSON] право власності на земельну ділянку, розташовану в адміністративних межах Валявської сільської ради с.Валява Городищенського району Черкаської області в порядку спадкування за заповітом, яка належала померлій [PERSON] , остільки судом, беззаперечно, встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] за заповітом, яка має право та виявила бажання юридично оформити майно спадкодавця, зокрема земельну ділянку, яка належала їй на праві власності, і відсутність правовстановлюючого документа в оригіналі, суду підтверджена. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] , як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, то судом не встановлено підстав для їх правової обґрунтованості з врахуванням наступного. Спірні правовідносини між спадкоємцями [PERSON] і [PERSON] суд врегульовує нормами спадкового права.Так, заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Відповідно до ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні працездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б йому з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), Правило про обов`язкову частку у спадщині є встановленою законом поправкою до заповідального розпорядження.При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині беруться до уваги всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.Право на обов`язкову частку виникає лише у разі спадкування за заповітом, оскільки особи, що мають таке право, належать до спадкоємців за законом першої черги, а відтак, за відсутності заповіту (визнання його недійсним, усунення спадкоємців за заповітом від права на спадкування тощо) неодмінно закликаються до спадкування.Право на обов`язкову частку має особистий характер. Спадкування обов`язкової частки є правом, а не обов`язком спадкоємця. У зв`язку з чим такі особи мають реалізувати своє право шляхом прийняття спадщини, та, відповідно, можуть відмовитися від нього. При цьому малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не відмовилися від неї (ч.4 ст. 1268 ЦК України).До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця, будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. Принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця. У Рішенні Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014 надано офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо прав повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язку частку у спадщині. Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-ХIV (далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.В абзаці 17 ч.1ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» в редакції від 09.07.2003 року визначено, що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. У свою чергу, згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, право на призначення пенсії мають особи, що досягли 60-ти річного віку при наявності страхового стажу не менше 15 років. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» №1058-ІV непрацездатними є особи, які досягли пенсійного віку та отримують пенсію. Законодавець до непрацездатних осіб також відніс і пенсіонерів, які отримують довічну пенсію. Оскільки [PERSON] пенсіонер, який отримує пенсію за віком, довічну, то його, слід вважати непрацездатним з моменту нарахування пенсії. Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. В той же час в ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», передбачені зміни стосовно визначення пенсійного віку для тих осіб, що постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року:«особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій: 2. Потерпілі від Чорнобильської катастрофи». Через це, пенсійний вік осіб, що постійно проживали і працювали на територіях, забруднених внаслідок аварії на ЧАЕС, було зменшено і встановлено таким, що дорівнює 55 років для чоловіків. Судом встановлено із доказів вивчених та досліджених під час розгляду справи, що син [PERSON] померлої матері [PERSON] на момент відкриття спадщини [INFO] не досягнув встановленого чинним законодавством України загального пенсійного віку 60-ти років, відповідно державний нотаріус, обґрунтовано надала роз`яснення та винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виходячи із наміру позивача отримати обов`язкову частку у спадщині за заповітом.Так, відповідно до п. 5.9 Порядку вчинення нотарільних дій нотаріусами України право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першої статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частки спадщини яка є мешою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15 висловив наступну обов`язкову для всіх судів України правову позицію: «суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-849цс15, де висловив наступну правову позицію: з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції до 15.12. 2017 року, яка аналогічна за змістом із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.Також, ця позиція висловлена у постанові ВСУ у справі № 6-84цс14:«З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Встановлені вищеописані судом обставини справи на підставі досліджених доказів, вказують на те, що права позивача [PERSON] , відповідачем [PERSON] не порушені, остільки узгоджуються із змістом заповідального розпорядження зробленого за життя померлою [PERSON] .. Судом встановлено, що [PERSON] видано пенсійне посвідчення 12 лютого 2013 року Пенсійним фондом України і вказано вид пенсії за віком з терміном дії довічно (а.с.97 том1).У довідці від 16 березня 2018 року виданій [PERSON] Пенсійним фондом України, вказано, що з 13 січня 2011 року перебував на обліку як пенсіонер за віком як потерпілий внаслідок аварії на ЧАЕС при повному стажі та з 13 січня 2016 року отримує пенсію за віком при повному стажі, пенсія за віком на пільгових умовах не призначалася (а.с.98том1). Також,26 червня 2018 року у довідці, виданій Головним управлінням Пенсійного фонду України [PERSON] зазначено про перебування на обліку в Городищенському відділі обслуговування громадян ГУ ПФУ в Черкаській області, як пенсіонер за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є непрацездатною особою, пенсію призначено 13 січня 2011 року із зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.189том1). В той же час, суд вважає за потрібне роз`яснити, що офіційне тлумачення ч.1 ст. 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині було надано Конституційним Судом України у рішення № 1-рп/2014 від 11.02.2014 року, при вирішенні питання щодо належності осіб, які мають інвалідність, до категорії повнолітніх непрацездатних дітей. Так, надаючи офіційне тлумачення Конституційний Суд України вказав у п. 2.3. мотивувальної частини цього рішення, що розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої ст.1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, воно грунтується на положеннях ч.3 ст. 75 Сімейного Кодексу України, а також пенсійного законодавства та Законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», зокрема ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про прожитковий мінімум». З врахуванням викладеного, слід прийти до висновку, що зазначеним рішенням, доцільно користуватися лише у питаннях, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а не спадкування. Відповідно до ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999, до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку. Отже, системне тлумачення чинного законодавства України дає підстави стверджувати, що непрацездатними є особи, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, а не лише пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги діючого законодавства, беручи до уваги визнання позову відповідачем Валявською сільською радою, яке не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, оскільки зазначені позивачем [PERSON] обставини унеможливлюють іншим способом захистити її права та інтереси, і не дають правових підстав для виділення обов`язкової частки у спадщині за заповітом позивачу [PERSON] ,суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, і відмовляє в задоволенні вимог позивача [PERSON] , повністю. Щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що лише позивач [PERSON] заявив про їх стягнення з відповідача [PERSON] в розмірі 14607грн. на його користь, слід, виходити із вимог ст.ст.133,141 ЦПК України, якими визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача, суд не вбачає правових підстав для їх відшкодування. Позовні вимоги позивача [PERSON] підтверджуються: копією паспорта громадянина України [NUMBER] виданого 15 грудня 2004 року, копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] [PERSON] , копією свідоцтва про право на спадщину від 23 грудня 2014 року, копією Державного Акту на право приватної власності на землю виданого громадянину України Серії ЧР05 травня 1998 року на підставі розпорядження Городищенської райдержадміністрації від 16 березня 1998 року №62, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №36; копією заповіту від 10 грудня 2007 року; копією постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 січня 2018 року; копією Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 19 лютого 2018 року; копією газети «Вісник Городищини» від 23 лютого 2018 року №8; копією спадкової справи [PERSON] , квитанцією про сплату судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed