Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

13.06.2016 р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду зі вказаним позовом, неодноразово його уточнюючи, останній раз у березні 2018 р.. В обґрунтування позову зазначили, що вони перебувають у цивільному шлюбі, мають неповнолітню дитину і на спільні кошти вирішили придбати автомобіль. [PERSON] з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» уклав договір фінансового лізингу № 003650 від 04.04.2016 р.. Згідно рекламної інформації автомобіль «SKODA RAPID», мав коштувати 190000 грн., що за курсом НБУ складає - 7189 доларів США. Після підписання договору фінансового лізингу, відповідач видав рахунок на 38000 грн.. На виконання отриманого рахунку, [PERSON] сплатила - 23150 грн., а [PERSON] - 14850 грн.. Тільки після отримання договору фінансового лізингу, вони могли ознайомитися із його текстом і умовами, та після цього, вперше дізналися, що коштує вказаний автомобіль - 380000 грн., що за курсом НБУ складає - 14399,62 доларів США. Дізнавшись, що вказаний автомобіль коштує в 2 рази дорожче, на підставі ст. ст. 3, 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 12.2 вказаного договору фінансового лізингу, вони 15.04.2016 р. надіслали відповідачу письмове повідомлення про розірвання договору та повідомили в листі банківські реквізити для повернення їх коштів. Вказаний лист, відповідачем було отримано 22.04.2016 р., але відповіді на лист відповідач не надав, та не повернув їм кошти. Згідно п. 12.2 договору фінансового лізингу вони вчасно відмовилися від нього, тобто використали своє право споживача. Виконувати умови Договору, або відмовитися від отримання послуги - це право споживача, а не його обов'язок. Частина 9 ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», зобов'язує під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань, а не з того, чи дієздатні вони і чи погоджувало цивільне подружжя згоду на спільне виконання угоди, укладеної одним із них. Оскільки вони вчасно та належним чином відмовилися від укладення Договору, а відповідач повинен був повернути їм їх кошти, що не зроблено ним дотепер, то з 22.04.2016 р. виникло несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, відповідальність за що передбачена ст. 625 ЦК України. Просять стягнути з відповідача на користь [PERSON] - 30460,30 грн., а на користь [PERSON] - 19539,33 грн.. Позивачі під час судового розгляду, що проводився до 15.12.2017 р. в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача у судове засідання, що відбулося до 15.12.2017 р., будучи повідомленим належним чином, не з'явився. Надіслав до суду текст заперечень на позовну заяву, згідно яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи це тим, що позивачі «сплутали позов про визнання п. 12.1. недійсним і позов про розірвання договору чи п. 12.1.» Позивачі просять розірвати договір, але така форма захисту не передбачена ст. 16 ЦК України. Договір може бути розірвано за згодою сторін, або на вимогу позивача в порядку передбаченому п. 12.1. Договору. До визнання договору розірваним не застосовуються наслідки недійсності правочину. Тому, вимога про стягнення коштів є безпідставною і такою, що суперечить договірним правовідносинам. Позивачі говорять неправду, що в договір вписали іншу ціну. Ціна викладена також у додатку № № 1, 2, надрукована і підписана позивачем. Короткий зміст договору викладено у додатку № 1, який підписано позивачем. Позивач не виконав умови договору, не сплатив 50% від вартості транспортного засобу, а тому автомобіль йому переданий не був. Надана позивачем рекламна продукція ніяк не пов'язана з відповідачем. Договір було підписано в інтересах подружжя, п. 17.2., 17.3. Договору. Як вбачається з позовної заяви, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу позивачем не надано. Натомість в позовній заяві містяться суб'єктивні та зацікавлені пояснення позивача, щодо нечесної підприємницької практики, невиконання своїх зобов'язань, тощо. Такі пояснення є зацікавленими та такими, які не мають під собою реального підґрунтя, а головне являються лише недоведеним свідченням, а отже не можуть братись до уваги судом. Вважає, що те, що позивач не належно ознайомився з умовами договору, не може свідчити про ведення в оману позивача відповідачем. Свідчення позивача щодо введення його в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну. За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовую сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Заслухавши позивачів, дослідивши письмові докази, текст заперечень проти позову, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», був укладений договір фінансового лізингу 003650 від 04.04.2016 року (далі по тексту договір), за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля «SKODA RAPID» та передати цей автомобіль у користування позивача [PERSON], який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі. Договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат (а.с. 11-21). Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 14339,62 доларів США, що еквівалентно 380000 грн. (а.с. 17), при цьому в п. 8.2 договору вартість предмету лізингу не вказана (не заповнено відповідні місця) (а.с. 13 зв.). Згідно пункту 4.1 договору автомобіль передається у користування не пізніше 120 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу, - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору. Пунктом 9.1 договору визначено, що авансовий платіж складає 50 % від вартості предмета лізингу. 04.04.2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач [PERSON] сплатив 14850 грн. за квитанцією № 27332371, а його цивільна дружина - позивач [PERSON], 23150 грн. за квитанцією № 0.0.530878115.1 (а.с. 20). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає, або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. І); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфами 5, 6 Глави 58 ЦК України та законом; до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч. 2); особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 3). Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ « Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу ( строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України . Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначений правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16, та постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2766 цс 15, які в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 4.04.2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ Лізингова компанія «ВАШ АВТО», нотаріально посвідчено не було. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України. Положення ст. 216 ЦК України, застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, «Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним». Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у Постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, «За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України, договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України. Положення ст. 216 ЦК України, застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину». При цьому, при застосуванні наслідків нікчемності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.1 ст.216 ЦК України). Тому він не підлягає в подальшому розірванню в порядку, передбаченому ст. ст. 651-653 ЦК України. Аналізуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовом вимог про стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів за Договором про фінансовий лізинг № 003650 від 04.04.2016 року. Крім того, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми уразі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договібез встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів») визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати догові у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс16, від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16, яка в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні таких норм права. Але, судом встановлено, що позивачі не надали належних доказів, які б давали підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 3 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України. Так, додана до позову копія рекламної інформації отриманої з Інтернету про іншу ціну предмету лізингу, не містить будь-яких даних, які б свідчили, що її надавав відповідач. Таким чином, посилання позивачів про несправедливі умови спірного договору є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Відповідно до ст. ст. 11, 12, 13, 77-84 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах пропорційності, диспозитивності та змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки судом укладений договір вважається нікчемним, і відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю та у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, то враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивачів грошових сум заявлених у позові, тобто, крім сплачених позивачами за договором, так і розрахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачено те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд погоджується з розрахунком проведеним позивачами та вважає, що стягненню підлягають на користь: [PERSON] - 30460,30 грн., [PERSON] - 19539,33 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial