Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про визнання за ним права власності на спадкове майно - 1/6 частини житлового будинку, що розташований в [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті, протокольною ухвалою суду було уточнено прізвище відповідачки - [PERSON]. [PERSON] посилається на те, що [INFO]. помер його батько [PERSON] В середині 1950 років батько та мати - [PERSON] - побудували житловий будинок по [ADDRESS]. Із 1958 року вказаний житловий будинок був зареєстрований у погосподарській книзі. Державна реєстрація права власності на будинки на той час регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 р. Цей підзаконний акт передбачав державну реєстрацію будівель, реєстрацію права власності на нерухоме майно, але виникнення прав власності на будинки не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. На момент смерті батька він та його сестра були неповнолітні, і вони разом з матір'ю залишився проживати у спадковому будинку. Відповідно до ст. 535 ЦК України в ред. 1963 р. неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. На час смерті [PERSON] йому належала ? частина житлового будинку [ADDRESS]. Він, його сестра та мати є спадкоємцями першої черги і кожному з них належить по 1/3 частини від батькової частки або по 1/6 частин із всього житлового будинку. Позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна земельна ділянка площею 0.0625 га., що розташована у [ADDRESS], належить [PERSON] Спірний будинок не був зареєстрований за батьком позивача, отже не може бути предметом спадкування. Представник Новоселицької сільської ради у судове засідання не з'явився. Надіслав до суду листа про розгляд справи у його відсутності. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 17.06.1952 р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. У шлюбі в них народилося двоє дітей [PERSON] 1958 р.н. та [PERSON]. [INFO]. [PERSON] помер. З копій погосподарського обліку сільської ради вбачається, що будинок [ADDRESS], побудований в 1957 році. Головою сім'ї був [PERSON], у будинку проживали, [PERSON], 1936 р.н. - дружина та [PERSON], 1958 р.н. - син. Довідкою Новоселицької сільської ради № 2049 від 11.10.2017 р. стверджено, що власником житлового будинку, який побудований у 1957 році, та земельної ділянки площею 0.0625 га., за адресою: [ADDRESS], є [PERSON], [INFO] Номер особового рахунку [NUMBER]. Разом з тим, житлова кухня, яка була побудована у 1990 році, та земельна ділянка за вищевказаною адресою, згідно записів погосподарської книги належить [PERSON] 1958 р.н. та [PERSON] 1959 р.н. Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5 і зареєстрованого в Мін'юсті 18.02.2002 р. за № 157/6445 (з подальшими змінами), до 2002 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася цими підзаконними нормативними актами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у судовому засіданні, встановлено, що будинок [ADDRESS] у відповідності до діючого на той час законодавства належав [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності. Абзацом другим п. 1 постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 р. роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до свідоцтва про смерть за актовим записом № 10 від 19.04.1968 р. [INFO]. [PERSON] помер. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524, ст.ст. 525 та 526 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтями 527 та 529 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не залишив, тому спадкування почалося за законом, а спадкоємцями першої черги є його дружина, [PERSON] та діти, [PERSON] і [PERSON], які на момент смерті були малолітніми. Відповідно до статей 548 та 555 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину у випадку якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до довідки Новоселицької сільської ради № 4134 від 09.12.2015 р. [PERSON] 1958 р.н. постійно проживає у [ADDRESS]. Таким чином, відповідно до законодавства, яке діяло на момент смерті [PERSON] позивач прийняв спадщину після смерті батька у розмірі. З метою оформлення права власності на нерухоме майно, що входило у спадкову масу [PERSON] звернувся до Тячівської державної нотаріальної контори, але постановою державного нотаріуса Черевко Л.В. від 12.12.2016 р. йому було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на будинок [ADDRESS]. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У рішенні від 30.11. 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Отже, виходячи з наведеного, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на спадковий житловий будинок у нотаріальному порядку. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Заперечення представника відповідачки на наявність у [PERSON] права власності на земельну ділянку, на якій розташований спадковий будинок, не порушують її права та інтереси щодо цієї земельної ділянки та належної їй частини спадкової маси. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що можливість отримати свідоцтво на спадщину в нотаріальній конторі у позивача відсутня, а визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовні вимоги, як такі що є доведеними в судовому порядку, підлягають задоволенню в повному обсязі. Сестра позивача, [PERSON], яка на момент смерті спадкодавця була неповнолітньою, а отже прийняла спадщину, до участі у справі не залучалася, так як проживає за кордоном і сторони не мають її адреси. Однак суд враховує її право на спадщину і задовольняє позов з урахуванням належної їй за законом 1/6 частини будинку. До висновку, що позивачу належить саме 1/6 частина будинку суд прийшов із врахуванням наступного. Спірний будинок належав відповідачці [PERSON] ([PERSON].) та [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому ? частину будинку, яка згідно закону повинна ділитися на трьох спадкоємців - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в рівних долях, тобто по 1/3, або по 1/6 будинку [ADDRESS]. Таким чином за відповідачкою та [PERSON] зберігається право на визнання права власності на спадкове майно. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачки слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 551.2 грв. За таких обставин,

Outcome: approved