Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Моторно (транспортне) страхове бюро України, звертаючись з позовом до суду просило стягнути з [PERSON] на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України кошти в розмірі понесених витрат, а саме 26 370,00 грн., судові витрати по сплаті судового збору та суму сплачену за правову допомогу у справі 2000,00 грн., а всього на загальну суму 28633,70 грн., що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що 24 жовтня 2009 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів - автомобіля «Опель Астра», державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував [PERSON], та автомобіля «Ніссан», державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував водій [PERSON] Особою винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON], що підтверджується постановою Шполянського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2009 року. Оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, водій [PERSON] не мав чинного Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, потерпіла особа [PERSON] звернулась до МТСБУ з вимогою виплати страхове відшкодування за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. У зв'язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", 11 грудня 2009 року МТСБУ здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 25500,00 грн., за шкоду заподіяну в результаті пошкодження транспортного засобу потерпілого, та 870,00 грн. за встановлення розміру збитків та збір документів по справі, що підтверджується платіжними документами про їх виплату. Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов'язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, тому на підставі ст.1191 ЦК України та п.п.38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у позивача виникло право вимагати з відповідача, як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування, оскільки в досудовому порядку відповідач відшкодувати завдані збитки відмовився. Представник відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити в повному обсязі з підстав пропущення позивачем строків позовної давності, пояснив, що дійсно 24 жовтня 2009 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів - автомобіля «Опель Астра», державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував відповідач [PERSON], та автомобіля «Ніссан», державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував водій [PERSON] Особою винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON], що підтверджується постановою Шполянського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2009 року. Відповідач визнає обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди, постанову суду про притягнення його до адміністративної відповідальності не оскаржував, також не заперечує наведені позивачем обставини щодо підстав відшкодування за рахунок відповідача завданої шкоди в порядку регресу, в тому числі в частині визначення розміру заподіяної шкоди. Однак, представник відповідача наголошує, що позивач звернувся з цим позовом до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу з порушенням загальних строків позовної давності, оскільки за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, як це передбачено ч.6 ст.261 ЦК України, позивач виконав свої зобов'язання перед потерпілою особою, що підтверджується платіжним дорученням №4688 від 11 грудня 2009 року, тому строк пред'явлення вимог до відповідача сплинув ще 12 грудня 2012 року, проте позивач звернувся до суду з цим позовом лише 26 квітня 2013 року, тому є підстави відмовити у задоволенні позову на підставі положень ст.267 ЦК України. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є:свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Судом встановлено, що на підставі постанови Шполянського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2009 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.9) Як встановлено судом у мотивувальній частині постанови суду: « 24 жовтня 2009 року о 10 год. 30 хв. на 73 км а/д Київ-Знамянка, водій [PERSON] керував автомобілем «Опель Астра» д/н [NUMBER] не вибрав безпечної швидкості руху та дистанції, не врахував дорожню обстановку та здійснив зіткнення з автомобілем «Ніссан» д/н [NUMBER] під керуванням гр. [PERSON], внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив п.п. 13.1 ПДР України». Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24 жовтня 2009 року, відповідач [PERSON] не мав Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ці обставини визнані представником відповідача в судовому засіданні. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант», що підтверджується Полісом №ВС/1165064 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, забезпечений транспортний засіб - легковий автомобіль Nissan X-Trail, державний реєстраційний номер [NUMBER], строк дії договору страхування з 05 вересня 2009 року до 04 вересня 2010 року. (а.с.8) Відповідно до п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. 01 грудня 2009 року [PERSON] звернулась до Моторно (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування шкоди завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу автомобіля Nissan X-Trail, державний реєстраційний номер [NUMBER], під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 24 жовтня 2009 року, з вини водія [PERSON], який керував транспортним засобом Опель Астра д/н [NUMBER], та не мав чинного на дату ДТП договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. (а.с.5) 11 грудня 2009 року Моторно (транспортним) страховим бюро України видано наказ №3241 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих [PERSON]», відповідно до якого прийнято рішення про виплату [PERSON], за рахунок фонду захисту потерпілих (з вини незастрахованого водія), страхове відшкодування в розмірі 25500,00 грн. (а.с.40) Факт виплати страхового відшкодування підтверджується платіжним дорученням №4688 від 11 грудня 2009 року, на підставі якого Моторно (транспортне) страхове бюро України перерахувало на банківський рахунок [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 25500,00 грн. (а.с.42) За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно ст.993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідної за завдані збитки. За нормою ст.1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлено законом. Виходячи з предмету позову та наведених позивачем правових підстав щодо звернення з цим позовом до суду, представник позивача зазначає, що оскільки цивільно-правова відповідальність особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, тобто відповідача [PERSON], не була застрахована, на підставі п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ виплатило потерпілій особі [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 25500,00 грн., у зв'язку з чим у позивача виникло право звернутись з регресною вимогою до відповідача про стягнення фактичних витрат по виплаті страхового відшкодування, посилаючись на положення ст.1191 Цивільного кодексу України та п.п.38.2.1 п.38.2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, під час розгляду даної судової справи, представник відповідача [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності в межах даного спору, мотивуючи тим, що позивачем пред'явлено до відповідача позов про відшкодування шкоди в порядку регресу поза межами трирічного строку позовної давності, визначеної цивільним законодавством, оскільки факт виплати позивачем страхового відшкодування потерпілому [PERSON] підтверджується платіжним дорученням №4688 від 11 грудня 2009 року, тому позивач мав право звернутись з цим позовом до суду до 12 грудня 2012 року, однак позовна заява подана до суду 26 квітня 2013 року, що дає підстави суду відмовити у позові, у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, суд враховує, що при звернені з регресною вимогою строк позовної давності має рахуватись з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування, тобто зазнав збитків. З огляду на викладене, суд вважає підставним застосування в межах даного спору строку позовної давності, оскільки дорожньо-транспортна пригода мала місце 24 жовтня 2009 року (момент спричинення шкоди), саме ця подія визнана страховиком, яким виступає Моторно (транспортне) страхове бюро України, страховим випадком, що не заперечується представником позивача та підтверджується наявними у справі доказами про виплату страхового відшкодування, яке виплачено страховиком потерпілій особі [PERSON] шляхом перерахуванні коштів в розмірі 25500,00 грн. на банківський рахунок [PERSON], що підтверджується платіжним дорученням №4688 від 11 грудня 2009 року. В той же час, з позовом до відповідача про виплату страхового відшкодування позивач звернувся до суду лише 25 квітня 2013 року, що підтверджується відбитком потового штемпеля на конверті про направлення позову до суду, тобто з порушенням загального строку позовної давності для звернення з такою категорією позовів. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просила поновити пропущений строк звернення з цим позовом до суду, оскільки позивач попередньо звертався з аналогічним позовом до суду, однак судом було відмовлено у прийнятті позовної заяви, у зв'язку з неналежним її оформленням, тому після усунення визначених судом недоліків позивач повторно звернувся до суду. Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. За змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, тому якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або позов повернуто, з підстав, передбачених цивільним процесуальним законодавством, то перебіг позовної давності не переривається, так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ. Разом з тим, у разі скасування ухвали суду про відмову у прийнятті позовної заяви або про її повернення перебіг позовної давності переривається з дня первісного подання цієї заяви до суду. Виходячи з характеру спірних відносин, які виникли між сторонами спору, з урахуванням положень частини шостої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за регресними зобов'язаннями починається від дня виконання основного зобов'язання. Тому, зокрема, право страховика за договором страхування на подання до суду регресного позову про стягнення з винної особи коштів, виплачених страховиком як страхове відшкодування, виникає з моменту сплати такого відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку. Таким чином, суд приходить до висновку, що Моторно (транспортне) страхове бюро України пред'явило вимоги до [PERSON] про відшкодування фактично понесених витрат по виплаті страхового відшкодування в порядку регресу поза межами строків позовної давності, підстав для відновлення пропущеного строку для звернення до суду позивачем не наведено, а посилання представника позивача на попереднє звернення з аналогічним позовом до суду ґрунтується на припущеннях, оскільки належних та допустимих доказів, які мали підтвердити підстави повернення судом позову не долучено до позовної заяви, як і не надано представником позивача в судовому засіданні. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування за рахунок відповідача збитків в розмірі 870,00 грн., які сплачені за послуги аварійного комісара, що підтверджується платіжним дорученням №4600 від 03 грудня 2009 року, оскільки загальні підстави для відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, визначені у ст.22 Цивільного кодексу України, що є окремими предметом доказування, в той же час включення такої категорії витрат до загальної суми страхового відшкодування не кореспондується з положеннями ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", інших підстав для відшкодування понесених позивачем витрат в цій частині позивачем не наведено. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов Моторно (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, є необґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати понесені позивачем до подання позову до суду не є витратами на правову допомогу. Витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу України) та можуть бути відшкодовані особі у разі пред'явлення вимог про стягнення таких збитків. Як убачається з матеріалів справи, Моторно (транспортне) страхове бюро України просить відшкодувати за рахунок [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн., які сплачено на підставі Додаткової угоди до Контракту №71 від 28 вересня 2012 року, укладений з ФОП [PERSON], факт проведення оплати за надання правової допомоги підтверджується платіжним дорученням №4820 від 29 листопада 2012 року на суму 1000,00 грн. (а.с.44) Однак, в межах розгляду даної цивільної справи інтереси Моторно (транспортного) страхового бюро України представляє представник за дорученням [PERSON] , доказів, що мають підтвердити правовий статус даної фізичної особи, як адвоката, відповідно до положень Закону України «Про адвокатуру», суду надано не було. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог Моторно (транспортного) страхового бюро України про відшкодування з [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн., за відсутності доказів, які мали підтвердити, що понесені позивачем витрати, пов'язанні безпосередньо з розглядом даної справи в суді, інших підстав для відшкодування цих витрат за рахунок відповідача позивачем не наведено. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed