Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

Позивачка звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з теперішнім позовом. Після заміни первісного відповідача на належного заявила вимоги до Сєвєродонецької районної державної адміністрації Луганської області, як правонаступника Кремінської РДА, яка в свою чергу є засновником Центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), де вона працювала робітником та не отримувала повністю заробітню плату. В обґрунтування зазначила, що обидві організації\~натепер знаходяться\~в стадії\~ліквідації.\~В період з 01.08.1996 року до 18.01.2021 року вона працювала в Центрі на посаді робітника та була звільнена 18.01.2021 року із займаної посади наказом №1-к, за згодою сторін, відповідно до п1 ст 36 КЗпП України. На момент звільнення їй не виплачена заборгованість із заробітної плати в сумі 3157,89 грн, яку просила стягнути з відповідача згідно з вимогаим ст. 47 та 116 КЗпП України. В уточненій позовній заяві, окрім зазначеного, на підставі вимог ст. 117 КЗпП, також просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, станом на 19.08.2021 року в сумі 31394,25 грн. В судовому засіданні позивач збільшений позов підтримав у повному обсязі. Під час розгляду справи підтвердила, що вона з 19.01.2021 року працевлаштована на посаді соціального працівника Комунальної установи "Надання соціальних повслуг вдома" Кремінськоїміської ради. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. До заяви додав Розпорядження голови обласної державної адміністрації-керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 31 серпня 2021 року №567 «Про затвердження передавального акта» згідно змісту якого затверджено передавальний акт балансових, позабалансових рахунків, матеріальних цінностей, активів та зобов`язань Кремінської районної державної адміністрації Луганської області (код ЄДРПОУ 04051520) та сам Передавальний акт. У наданому на адресу суду відзиві на позовну заяву звертав увагу суду на різницю інституту правонаступництва органів державної влади і суб`єктів приватного права, посилався на наявність в Реєстрі неліквідованої юридичної особи, -Кремінської РДА. Також вказував на те, що Кремінський територіальний\~центр соціального\~обслуговування (надання\~соціальних послуг)\~Кремінської районної\~державної адміністрації\~Луганської області фінансувався за рахунок місцевого бюджету та не утримувався за рахунок коштів РДА і що остання не могла припинити фінансування Центру. Просив в повному обсязі відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Щодо правонаступництва Сєвєродонецької РДА, то суд зважує на наступне. Не оспорюється сторонами, що Кремінська районна державна з 18.01.2021року перебуває в стадії припинення, в зв`язку з її реорганізацією і перетворенням у Сєвєродонецьку райдержадміністрацію, шляхом приєднання, про що свідчать також дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ас 20-21). Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного Кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Статтею 7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 № 586-XIVз наступними змінами, в редакція станом на 01.08.2021року, (утворення та реорганізація районних державних адміністрацій) визначено, що: утворення та реорганізація районних державних адміністрацій здійснюються Кабінетом Міністрів України після прийняття Верховною Радою України рішення про утворення та ліквідацію районів з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Під час реорганізації юридичних осіб - районних державних адміністрацій, їхніх структурних підрозділів не застосовуються положення законодавства щодо: 1)необхідності одержання згоди кредиторів стосовно заміни боржника у зобов`язанні (переведення боргу); 2)права кредиторів вимагати у зв`язку з проведенням реорганізації забезпечення виконання зобов`язань, їх дострокового припинення або виконання та відшкодування збитків; 3)неможливості завершення реорганізації до задоволення вимог, заявлених кредиторами. У разі здійснення реорганізації районних державних адміністрацій шляхом приєднання повноваження з управління справами таких юридичних осіб, забезпечення підготовки та прийняття районними державними адміністраціями, що припиняються, та їх посадовими особами рішень як суб`єктами владних повноважень з дня прийняття рішення про початок реорганізації здійснює голова районної державної адміністрації, до якої здійснюєте, приєднання інших юридичних осіб. Порядок здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державнії адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державні адміністрацій, що припиняються, визначаються Кабінетом Міністрів України, з урахуванням Бюджетного кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Згідно п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» передбачено: відповідно до пункту 6 частини першої статті 20, пункту 5 частини другої статті 23 Закон України Про Кабінет Міністрів України і статті 7-1 Закону України Про місцеві держави адміністрації: здійснити реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих зазначеною постановою, шляхом їх приєднання до районних державних адміністрацій, утворених згідно з абзацом третім цього пункту, згідно з додатком 3. За додатком 3 Кремінська та Попаснянські райдержадміністрації визначені ях райдержадміністрації ліквідованих районів, які реорганізуються шляхом приєднання до новоутвореної райдержадміністрації, а саме до Сєвєродонецької райдержадміністрації Луганської області. Висновок суду щодо правонаступництва Сєвєродонецької РДА підтверджено й наданими представником відповідача документами, а саме Розпорядженням голови обласної державної адміністрації-керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 31 серпня 2021 року №567 «Про затвердження передавального акта», згідно змісту якого затверджено передавальний акт балансових, позабалансових рахунків, матеріальних цінностей, активів та зобов`язань Кремінської районної державної адміністрації Луганської області (код ЄДРПОУ04051520) та самим Передавальним актом ( ас44-54). \~ \~ Тобто,\~на тпереконання\~суду,\~Сєвєродонецька райдержадміністрація\~Луганської області,місцезнаходження\~юридичної особи\~вул.\~Дружби народів\~32А\~м.\~Сєвєродонецьк,\~Луганська область,\~код ЄДРПОУ\~44107075, є правонаступником Кремінської райдержадміністрації. Щодо її (Сєвєродонецької РДА) відповідальності за зобов`язаннями, суд бере до уваги наступне. Відповідно до п. 13 постанови Кабінету міністрів України від 29.12.2009 № 1417 «Деякі питання діяльності територіальних центрів соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» гранична чисельність і фонд оплати праці працівників територіального центру затверджуються місцевим органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, що його утворив. А згідно п1 Положення про Центр, затвердженого Розпорядженням голови Кремінської РДА 29.06.2010 року №461 в редакції від 22.03.2018 року (ас61) засновником його є Кремінська РДА Луганської області. Згідно п 12 цього Положення Центр утримується за рахунок коштів, які відповідно до Бюджетного Кодексу України виділяються з місцевих бюджетів на соціальний захист населення (ас 63). Таким чином, місцевий бюджет затверджує районна рада, а розпорядником коштів є державна адміністрація. У разі недостатності коштів на утримання державної організації,-Центру надання послуг, Кремінська райдержадміністрація, як засновник, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Кремінського тер центру. Суд бере до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 04 вересня 2018 року у справі N 5023/4388/12 (провадження N 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства "Комбінат комунальних підприємств" Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП "Комбінат комунальних підприємств", боржник, банкрут) про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі "Михайленки та інші проти України", пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі "Лисянський проти України", пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі "Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови", пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі "Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації", пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі "Р. Качапор та інші проти Сербії". \~ \~ \~ \~ Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства, організації як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції. ЄСПЛ також висловив позицію і щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах із Кремінським територіальним\~центром соціального\~обслуговування (надання\~соціальних послуг)\~Кремінської районної\~державної адміністрації\~Луганської області.\~В період з 01.08.1996 року до 18.01.2021 року вона працювала в Центрі на посаді робітника та була звільнена 18.01.2021 року із займаної посади наказом №1-к, за згодою сторін, відповідно до п1 ст 36 КЗпП України, що збігається із даними трудової книжки. (ас2-8). З 19.01.2021 року працевлаштована на соціального працівника Комунальної установи "Центру надання соціальних послуг" Кремінської міської ради, про що також є запис в трудовій книжці (ас5). Згідно довідки (ас9) на момент звільнення їй не виплачена заборгованість із заробітної плати в сумі 3157,89 грн. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого\~Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до\~ст. 116 Кодексу законів про працю України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні позивача відповідач згідно з діючим трудовим законодавством був зобов`язаний виплатити позивачу всі належні останньому суми, в тому числі заборгованість по заробітній платі, яка, тим не менш, не була сплачена відповідачем з його провини. Відповідачем, як правонаступником, не надано суду доказів, які спростовують доводи позивача, а також доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті позивачу всіх належних йому сум при звільненні з роботи. Крім того, невиплата заборгованості по заробітній платі (так само, як і всіх належних працівнику сум) при звільненні з вини роботодавця розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17.07.1997 закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява № 16092/05, рішення від 06.12.2007, «Батрак проти України» (заява № 50740/06, рішення від 18.06.1999, «Білецька проти України» (заява № 25003/06, рішення від 10.12.2009). Аналогічно у справі «Безуглий проти України» Європейським судом з прав людини встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 у зв`язку з тим, що заявнику не виплачено присуджені національним судом виплати щодо заборгованості по заробітній платі. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні останнього. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006 року. Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з абзацом 3 пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. В уточненій позовній заяві (ас 19) позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, станом на 19.08.2021 року, в сумі 31394,25 грн. Відповідно до п. 20,22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,\~наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи\~по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При вирішенні спору по суті, суд зважує, що 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду дійшла висновку, що встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. А тому суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Враховучи вищезазначену правову позицію та приймаючи до уваги ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, який є незначим з огляду на його (позивача) працевлаштування 19.01.2021 року, тобто одразу після звільнення 18.01.2021 року, а також явну не співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який складає 31394,25 грн, тобто у майже в десять разів більший за заборговану заробітну плату, суд дійшов висновку, що вимоги щодо її стягнення не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 6\~ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з урахуванням частково задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір 82,99 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial