Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, згідно із яким 23.11.2005 року померла мати позивача [PERSON], яка залишила заповіт від 23.03.2005 року, посвідчений [PERSON] сільською радою Оратівського району Вінницької області та зареєстрований за №18 згідно якого все своє майно заповідає позивачу [PERSON]. Заповіт не змінено і не скасовано. Осіб, які згідно ст. 1241 ЦК України мають право на обов'язкову частку у спадщині немає. До складу спадщини входить право власності на земельну ділянку площею 2,2526 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області, посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА №320001 від 12.10.2005 року. Нотаріально оформити прийняття спадщини позивач [PERSON] позбавлена можливості, оскільки у визначені законодавством строки для прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звернулася до нотаріальної контори і у зв'язку з відсутністю поважності причин пропущення шестимісячного терміну змушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 2,2526 га, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області за межами населеного пункту в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Справу просить розглянути без її участі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області [PERSON], будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, в судове засідання не зявилася, надавши заяву про слухання справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Від учасників процесу \~до суду надійшли заяви \~про розгляд справи у їх відсутність, що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України, у звязку з чим \~в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу, не здійснюється. Суд, вивчивши вимоги позову, дослідивши докази в справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про смерть серії І-АС №002514 від 24.11.2005 року [PERSON] померла 23.11.2015 року в с. Скала Оратівського району Вінницької області. Згідно із свідоцтвом про народження серії І-УР №613467 від 13.01.1960 року нагорна [PERSON] народилася 07.01.1960 року в с. Скала Плисківського району Вінницької області батьками якого є: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ВЛ №354841 від 25.09.1982 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 25.09.1982 року, після чого позивачу присвоєно прізвище [PERSON]. Згідно із заповітом від 23.03.2005року, посвідченого секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області Кравчук та зареєстрованого в реєстрі за №18 [PERSON] все своє майно заповідає [PERSON]. Осіб, які згідно ст. 1241 ЦК України мають право на обов'язкову частку у спадщині немає. Згідно із копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №320001 від 12.10.2005 року [PERSON] належить право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2526 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області. Відповідно до довідки від 14.11.2016 року виданого відділом Держгеокадастру в Оратівському районі \~ Вінницької області станом на 01.01.2016 року \~середня нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) на території [PERSON] сільської ради за межами с. Скала становить 90153 грн. Станом на 23.11.2005 року \~середня нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) на території [PERSON] сільської ради за межами с. Скала становить 28558 грн. Згідно довідки №198 від 12.08.2013 року виданої виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Оратівського району Вінницької області відповідно до запису в погосподарській книзі виконавчого комітету [PERSON] сільської ради №1, особовий рахунок №1 за 2001-2005 р.р. померла [PERSON], яка народилася 07.05.1931 року в с. Скала Оратівського району Вінницької області на день смерті 23.11.2005 року була зареєстрована і проживала в [INFO]. На день смерті [PERSON] за вказаною адресою осіб, які б були зареєстровані та спільно проживали з спадкодавцем, в тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, не значиться. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються ст.ст.\~13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.\~328,\~1216, 1217, 1218, 1220,\~1223, 1235 ЦК України, ст. ст.\~81,\~116,\~125,\~126,\~131 ЗК України. Відповідно до\~ст.13 Конституції України\~держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст.\~41,\~55 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін\~одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу\~ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(підписаної 4 листопада 1950 р., ратифікованої Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у\~справі № 1-33/2004. Статтею 3 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 116 ЗК України\~громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до\~ст. 125 ЗК України\~право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). За правилами\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1\~ст.1261 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). В силу\~ст. 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що право [PERSON] на отримання у власність спадкового майна порушено і підлягає судовому захисту.

Outcome: approved