Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18 грудня 2014 року в м. Рівне між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Вибір комфорт" в особі представника [PERSON], який діяв на підставі Довіреності №14 від 17.12.2014 року, уклали Договір №00302 фінансового лізингу (надалі - Договір). Предметом фінансового лізингу згідно п.1.1 Договору був автомобіль ЗАЗ Forza 5D Comfort. Згідно п.1.7 Договору, предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменти сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця завдатку (50% від вартості предмета лізингу), оплата за договором та оформлення даного Договору (10% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Як вбачається із змісту Договору лізингу комісія за організацію та оформлення такого Договору розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору і становить 10 % від вартості предмета лізингу, та комісія за передачу предмета лізингу - 3% від вартості предмета Лізингу. В договорі повністю відсутнім є пункт щодо відповідальності сторони лізингодавця у разі невиконання ним договірних зобов'язань, взятих щодо вчасної передачі предмета лізингу. Окремі пункти Договору порушують принцип добросовісності сторін. Так, відповідач в п.8.15 не обґрунтував співрозмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Відсутність істотної умови в договорі щодо відповідальності іншої сторони договору щодо невиконання ним договірних зобов'язань з передачі предмета лізингу або іншого, та неповернення сплачених лізингових платежів у випадку дострокового розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Фактично в договорі є встановленою жорстка одностороння відповідальність споживача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору. Пунктом 1.7 вказаного Договору встановлено зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, а визначені в розділі 8 "Лізингові платежі" (зокрема, пункти 8.2.2 даного Договору щодо обов'язку сплатити другий лізинговий платіж) виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними. Як і п.8.3. є безпідставним та неправозгідним, оскільки ним порушується принцип добровільності, та не конкретизовано і не вказано переліку сум податкових чи прирівняних платежів, а зазначається лише, що „у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни." Відповідно до умов ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач зазначає, що пункт 3.3.4 Договору також суперечить пунктам 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, принципам свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору. Пункт 8.15 зазначає, що у разі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного Договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу лізингодавець має право розірвати даний Договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) діб з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають." Однак в Договорі не вказані причини, з якими можуть бути пов'язані такі зміни, правові підстави для їх зміни в сторону збільшення, чи зменшення таких. Згідно додатку №1 до Договору фінансового лізингу, ціна предмету Договору 18.12.2014 року визначена в сумі 92 000 грн. Перший лізинговий платіж (оплата за договором, завдаток, комісійна винагорода) складав згідно цього додатку до Договору 46 000 грн. Після укладення договору позивач 18.12.2014 року перерахував на рахунок відповідача 46 000 грн. - перший лізинговий платіж. Дана обставина підтверджується квитанцією. Обов'язок відповідача щодо строку поставки предмета лізингу як істотної умови Договору викладено в п. 1.7 Договору, та становив не більше 90 робочих днів. Уклавши Договір позивач сподівався, що предмет лізингу буде доставлений в точно обумовлений строк. Однак ні через місяць, як було домовлено, ні через два та навіть через 90 днів на неодноразові телефонні дзвінки відповідач не реагував або обіцяв, що виконає зобовязання пізніше, можливо бувшим у використанні автомобілем чи тракторами. Оскільки зобов'язання не виконувалося, а курс іноземної валют змінився, що потягло за собою девальвацію гривні та збільшення цін, позивач 30.03.2015 року прибув до головного офісу відповідача в м. Тернопіль, оскільки в м. Рівне (де укладався такий Договір) офіс припинив роботу. В місті Тернопіль позивача повідомлено адміністраторами, що їх товариство немає можливості виконати умови договору. В ході переговорів відповідач погодився повернути сплачені позивачем кошти (перший лізинговий платіж) у розмірі 46 000 грн. Тому позивачем в той же день в присутності представника відповідача була написана та передана заява (за наданим шаблоном) про відмову від договору фінансового лізингу у зв'язку з порушенням п.1.7 укладеного Договору, до якої додано реквізити для перерахунку коштів на розрахунковий рахунок позивача, що був відкритий в банку. Однак відповідач не виконав взяті на себе зобовязання. Зважаючи на таку поведінку відповідача та враховуючи обєктивні інфляційні процеси позивач через підвищення курсу долара по відношенню до національної валюти - гривні позбавлений можливості придбати автомобіль, який вдвічі виріс у вартості. Зазначає, що йому була завдана моральна шкода через невиконання умов Договору відповідачем та неповернення грошових коштів. Розмір моральної шкоди позивач визначив в розмірі 20 000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, і завдають шкоди споживачеві. Зважаючи на наведене позивач просить суд постановити рішення, яким визнати недійсними положення пунктів 3.3.4, п.8.3., п.8.15, п.8.22 Договору фінансового лізингу №00302 від 18 грудня 2014 року; розірвати зазначений договір лізингу; стягнути з ТзОВ „Лізингова компанія «Вибір комфорт» на користь позивача грошові кошти в сумі 46 000 грн., та 20\~000 грн. компенсація за завдану моральну шкоду; та стягнути витрати, пов'язані з розглядом справи в суді. Позивач не зявився в судове засідання. Згідно до поданої заяви позов підтримує та просить справу розглядати без його участі. В разі неявки відповідача не заперечує щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача повторно не зявився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі сторін, які не зявилися. Суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 18 грудня 2014 року в м. Рівне між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір комфорт» в особі представника [PERSON] (який діяв на підставі Довіреності №14 від 17.12.2014 року) був укладений Договір фінансового лізингу №00302 (надалі - Договір). Предметом фінансового лізингу згідно п.1.1 Договору був автомобіль ЗАЗ Forza 5D Comfort. Згідно п.1.7 Договору, предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменти сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця завдатку (50% від вартості предмета лізингу). Але окремі положення Договору порушують принцип добросовісності сторін. Як вбачається зі змісту Договору лізингу, комісія за організацію та оформлення такого Договору розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору, і становить 10 % від вартості предмета лізингу; та комісія за передачу предмета лізингу становить 3% від вартості предмета Лізингу. Однак в договорі повністю відсутнім є пункт щодо відповідальності сторони лізингодавця у разі невиконання ним договірних зобов'язань, взятих щодо вчасної передачі предмета лізингу. Так, в п.8.15 відповідач не обґрунтував співрозмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору на паперовому носії. Відсутність істотної умови в договорі щодо відповідальності іншої сторони договору щодо невиконання нею договірних зобов'язань з передачі предмета лізингу, неповернення сплачених лізингових платежів у випадку дострокового розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Фактично в договорі встановлена одностороння відповідальність споживача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору. Пунктом 1.7 вказаного Договору встановлені зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, а визначені в розділі 8 "Лізингові платежі" (зокрема, пункти 8.2.2 даного Договору щодо обов'язку сплатити другий лізинговий платіж) виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними. Так само положення п.8.3 Договору порушують принцип добровільності, не конкретизують і не зазначають перелік сум податкових чи прирівняних платежів, а зазначається лише, що „у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни." Відповідно до умов ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пункт 3.3.4 Договору також суперечить пунктам 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, принципам свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору. Пункт 8.15 зазначає, що у разі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного Договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу лізингодавець має право розірвати даний Договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) діб з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають." Однак в Договорі не вказані причини, з якими можуть бути пов'язані такі зміни, правові підстави для їх зміни в сторону збільшення чи зменшення таких. Згідно додатку №1 до Договору фінансового лізингу, ціна предмету Договору станом на 18.12.2014 року визначена в сумі 92 000 грн. Перший лізинговий платіж складав згідно цього додатку до Договору 46 000 грн. Після укладення договору позивач 18.12.2014 року перерахував на рахунок відповідача 46 000 грн. - перший лізинговий платіж. Дана обставина підтверджується квитанцією. Обов'язок відповідача щодо строку поставки предмета лізингу як істотної умови Договору викладений в п. 1.7 Договору, та становив не більше 90 робочих днів. Уклавши Договір позивач сподівався, що предмет лізингу буде доставлений в точно обумовлений строк. Однак зобов'язання не було виконане. Це зумовило позивача звернутися з заявою про відмову від договору фінансового лізингу у зв'язку з порушенням п.1.7 укладеного Договору. Проте відповідач не зреагував на дану заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати його без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Тобто, для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, і завдають шкоди споживачеві. Зважаючи на наведене суд дійшов висновку, що в ході розгляду справи були встановлені обставини, які дають підстави для визнання недійсними положення пунктів 3.3.4, п.8.3., п.8.15, п.8.22 Договору фінансового лізингу №00302 від 18 грудня 2014 року. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.651 ЦК України договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадку істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Укладення Договору суперечить інтересам позивача; окремі частини Договір фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України. Зважаючи на невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань та відсутності реагування на заяву позивача про розірвання договору лізингу суд дійшов висновку про задоволення й іншої позовної вимоги про розірвання зазначеного договору лізингу та стягнення з ТзОВ „Лізингова компанія «Вибір комфорт» на користь позивача грошових коштів в сумі 46 000 грн. Щодо компенсації моральної шкоди. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, завдання збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Так, відповідач тривалий час зволікав з виконанням своїх зобовязань. На даний час зобовязання також залишаються невиконаними. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправними діями відповідача по справі. Бездіяльність відповідача негативно відобразилася на емоційному стані позивача. Позивач змушений був змінювати свій звичайний уклад життя: неодноразово телефонував відповідачеві, виїздив до м. Тернопіль для ведення перемовин щодо виконання умов договору; в послідуючому змушений був звертатися як за правовою допомогою, так і до суду з даною позовною заявою. Суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Суд вважає, що вищезазначений розмір моральної шкоди відповідає принципу розумності і справедливості. Отже, позов про відшкодування (компенсацію) моральної шкоди підлягає до часткового задоволення. В задоволенні решти заявлених вимог слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України. З відповідача на користь держави підлягають до стягнення судові витрати (за позовні вимоги про захист прав споживачів), оскільки позивач був звільнений від сплати судових витрат (станом на час звернення до суду). Такі витрати складають розмір 551, 20 грн. Також з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати (сплата судового збору) в розмірі 200 грн.

Outcome: approved