Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОБІ» (далі - відповідач, ТОВ «СОБІ») на її користь майнову шкоду в розмірі 102 000 грн., 200 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок нещасного випадку та шкоду у вигляді довічного утримання у розмірі половини середньомісячного заробітку її чоловіка [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є дружиною [PERSON] , який перебував у трудових відносинах з ТОВ «СОБІ», що здійснює діяльність з міжнародних перевезень. [INFO] в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталась на автомобільній дорозі А-4 ділянка «Тарнов-Бреско» (Республіка Польща, с. Бєльча, Бжеського повіту, Малогіольського воєводства) в кабіні автомобіля Renault Premium 410 Xi, д.н.з. [NUMBER] , під час виконання виробничого завдання (в рейсі) загинув [PERSON] Автомобіль, в кабіні якого внаслідок ДТП загинув чоловік Позивача, належав Відповідачу. Зазначена ДТП за результатами розслідувань відповідних комісій була визнана нещасним випадком, пов`язаним з виробництвом. За висновками експертів причиною аварії стала раптова поломка переднього лівого колеса тягача марки Renault Premium 410 Xi у вигляді «вибуху шини». При цьому, винних дій або невідповідної поведінки загиблого водія виявлено не було. З матеріалів розслідування нещасного випадку Позивач дізналась, що її чоловік у рейсі був застрахований, адже мав наступні документи: «Зелена карта», «Договір добровільного комплексного страхування подорожуючих за кордоном «Driver» та «Поліс обов`язкового страхування цивільного-правової відповідальності». Враховуючи це, позивач звернулась до ПрАТ «СК «Перша», як страховика за договором добровільного комплексного страхування подорожуючих за кордоном «Driver», із заявою про виплату страхової суми. Листом від 22.08.2016 № 865/с ПрАТ «СК «Перша» відмовило Позивачу у виплаті через відсутність такого страхового випадку за Договором, як смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку. Вважає, що відповідачем порушено вимоги законодавства з питань обов`язкового страхування, дорожнього руху та трудових відносин, у зв`язку з чим позивача було позбавлено права на страхове відшкодування внаслідок смерті її чоловіка. Крім того, посилаючись на п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 1200 ЦК України вважає, що як дружині потерпілого, яка досягла пенсійного віку, відповідач має сплачувати їй довічне відшкодування шкоди у розмірі половини середньомісячного заробітку [PERSON] Обгрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач посилається на те, що внаслідок втрати чоловіка вона зазнала моральних страждань та переживань, перебувала у скрутному становищі та у сильному стресі. Просила відповідача надати їй матеріальну допомогу, оскільки чоловік тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем, а вона фактично залишилися без засобів для існування. Керівництво товариства жодного разу не відповіло на її письмові прохання, та не підтримало ані фінансово, ані морально. Враховуючи викладене, просила позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Шклянки М.П. від 05.12.2017 відкрито провадження у справі /а.с. 33/. 15.02.2018 від відповідача надійшли заперечення проти позовної заяви, в яких він просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність /а.с. 37-39/. 18.04.2018 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у відповідача відсутній обов`язок щодо задоволення позову в повному обсязі. При цьому зазначено, що відповідач сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому позивач отримала матеріальне забезпечення та страхові виплати. Просив визнати грошові вимоги позивача до відповідача зловживанням процесуальними правами у спосіб, що суперечить завданням цивільного судочинства, через подання завідомо безпідставного позову та залишити позов без розгляду /а.с 48-50/. 03.07.2018 автоматизованою системою розподілу справ між суддями, вказана справа розподілена для розгляду судді Мицик Ю.С. /а.с. 68/. Ухвалою від 06.07.2018 вказану справу прийнято до провадження судді Мицик Ю.С. та призначений розгляд справи. Протокольною ухвалою суду від 19.12.2018 представнику відповідача було відмовлено у прийнятті доказів, оскільки вони були подані поза межами процесуальних строків та не було додано підтвердження направлення іншим учасникам справи. Ухвалою від 19.12.2018 було закрито підготовче провадження у справі та призначений розгляд справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, що в ньому викладені. Крім іншого зазначив, що позивач втратила свого чоловіка, якого вона сильно любила та поважала. Звістка про смерть завдала позивачу глибоких моральних та душевних страждань, оскільки за життя чоловіка, позивач перебувала з ним в тісних сімейних стосунках. Внаслідок смерті чоловіка, позивач зазнала сильне емоційне та психологічне потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу і не може відновити свою душевну рівновагу. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. За таких обставин представник позивача вважає, що зі сторони відповідача, позивачу має бути відшкодована матеріальна моральна шкода, яка завдана смертю чоловіка, внаслідок нещасного випадку. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, а також виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Положеннями ч. 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи тривалість розгляду вказаної справи, та повторну неявку представника відповідача, суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з матеріалів справи позивач є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] /а.с. 6, 7/. [PERSON] перебував в трудових відносинах з ТОВ «Собі», що не заперечувалася відповідачем, а тому не підлягає додатковому доказуванню. Відповідно до Актів про проведення спеціального розслідування нещасного випадку; про нещасний випадок, складених комісією 17.01.2017 та затверджених першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області 19.01.2017, 26.06.2016 стався нещасний випадок під час дорожньої-транспортної пригоди на автомобільній дорозі А-4 ділянки «Тарнов-Бреско» (Республіки Польща) в кабіні «Renault Premiam» 410 DXi, д.н.з. [NUMBER] . Причина нещасного випадку: технічна - відповідно до Постанови про припинення розслідування від 22.11.2016 прокурора районної прокуратури у м. Бжеско (Польща) Анджея Лешняка, де зазначено: «Як визначили експерти на підставі аналізу всього зібраного доказового матеріалу справи та реконструкції виникнення аварії, експерти не бачать іншої причини аварії, ніж раптова поломка переднього лівого колеса тягача марки Renault, у вигляді «вибуху шини». Водій даного тягача [PERSON] втрачаючи контроль над керуванням автомобілем після "вибуху" шини міг не мати і точно не мав можливості уникнути перевертання автомобіля і зіткнення з автомобілем марки Мегсеdes». Після аварії, кабіна тягача Renault загорілася. Присутні на місці аварії особи намагалися погасити палаючий автомобіль, а коли це не принесло результату, вони відбуксирували у безпечне місце автомобіль марки Мегсеdes разом з особами, які у ньому знаходилися. [PERSON] залишилося у кабіні тягача до часу прибуття пожежників. Викликаний лікар констатував його смерть. Відповідно до висновку судово-медичного експерта причиною смерті [PERSON] стали черепно-мозкові травми. Нещасний випадок з водієм ТОВ «СОБІ» [PERSON] визнано таким, що пов`язаний з виробництвом. Випадок трапився час виконання трудових обов`язків і підпадає під дію підпункту 1 пункту 15 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій виробництві», затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 /а.с. 13-21/. Відповідно до постанови фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, позивачу призначено одноразову допомогу через смерть чоловіка в розмірі 145 000 грн./а.с. 76/ і така виплата не заперечувалася представником позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини в її заподіянні. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки. Із матеріалів справи вбачається, що 09.10.2015 між ПрАТ «СК «Перша» та ТОВ «СОБІ» було укладено договір добровільного комплексного страхування подорожуючих за кордоном «Driver» серії 00-04 № 04636 за яким був застрахований [PERSON] /а.с. 21-24/. [PERSON] звернулась до ПрАТ «СК «Перша», як страховика за договором добровільного комплексного страхування подорожуючих за кордоном із заявою про виплату страхової суми. Листом від 22.08.2016 № 865/с ПрАТ «СК «Перша» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування через відсутність такого страхового випадку за Договором, як смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку /а.с. 26/. Положеннями ст. 46 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що адміністрація підприємств незалежно від форм власності та господарювання, до штату яких входять водії зобов`язана організовувати обов`язкове страхування кожного водія на випадок нещасної події. Відповідно до пункту 6 ст. 7 Закону України «Про страхування», особисте страхування від нещасних випадків на транспорті є обов`язковим. Порядок здійснення обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті працівників транспортних підприємств незалежно від форм власності та видів діяльності, які безпосередньо зайняті па транспортних перевезеннях, визначається Положенням про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.1996 № 959 (далі - Положення). Відповідно до п. 4 Положення страхувальниками водіїв є юридичні особи або дієздатні громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, які є власниками транспортних засобів чи експлуатують їх і уклали із страховиком договори страхування. Загибель або смерть застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті є страховим випадком за умовами п. 7 Положення. Згідно з п.п. 6, 8 Положення страховик виплачує страхову суму у разі загибелі або смерті застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті сім`ї загиблого або його спадкоємцю у розмірі 100 відсотків страхової суми, що становить 6000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України встановлено, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень. Отже, страхова сума, що належна до виплати позивачу внаслідок смерті [PERSON] становить 102 000 грн. Внаслідок порушення відповідачем законодавства у сфері страхування позивач не отримала страхову виплату, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Обґрунтовуючи позов в частині того, що відповідач має сплачувати довічне відшкодування шкоди у розмірі половини середньомісячного заробітку [PERSON] позивач посилалася на наявність у неї права на відшкодування шкоди, що передбачене положенням статті 1200 ЦК України. За змістом абзаца 1 частини першої та частини другої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося представником позивача, що на час смерті [PERSON] позивач [PERSON] , хоч і досягла пенсійного віку та отримувала пенсію, однак продовжила працюватила. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо. Водночас, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що на час смерті чоловіка вона перебувала на утриманні померлого та потребувала матеріальної допомоги, враховуючи, що сам по собі факт проживання однією сім`єю із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. Враховуючи викладене, позов в цій частині не підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є діючою в Україні, встановлено, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Отже, зобов`язання України перед своїми громадянами щодо права на життя, до якого у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі, право Позивача на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членом сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань. Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Системно-правовий аналіз положень ст. ст. 1167, 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов`язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяну майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров`ю або смертю потерпілого, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов`язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи. Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 вказаної постанови Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди, враховуючи наведені приписи закону, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ "СОБІ" моральної шкоди на користь позивача, яка є дружиною загиблого [PERSON] Визначаючи розмір завданої позивачам моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок нещасного випадку потерпілий [PERSON] помер, у зв`язку з чим позивач, як найближчий йому родич зазнала тяжких душевних страждань. Вимушені зміни в її житті у зв`язку з трагічною загибеллю чоловіка є триваючими, їй завдано непоправної шкоди, оскільки дружина залишилася без чоловіка, що є для неї тривалим, тяжким душевним випробуванням. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи викладене, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, виходячи з підстав пред`явленого позову, обов`язку ТОВ "СОБІ," як володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодувати шкоду, завдану незалежно від наявності його вини, враховуючи характер і обсяг душевних страждань позивача та її глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у повному обсязі заявлених вимог в розмірі 200 000,00 грн. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Також, судом враховано, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04 § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд не знаходить за доцільне спростовувати у вказаному рішення кожного аргументу відповідача, оскільки по суті вони не впливають на висновки суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3200 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial