Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

В серпні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати за собою право власності на квартиру [ADDRESS] по 1\\2 частині за кожним. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 04 листопада 2003 року виконавчим комітетом ММР було видане ордер на житлове приміщення № 636 серія 005715, згідно якого [PERSON] , зі своїм сином [PERSON] 1982 року народження, отримали право на заселення до житлового приміщення за адресою [ADDRESS] - на підставі рішення виконкому ММР за № 1699 від 24 жовтня 2003 року. З того часу вони фактично проживають у цій квартирі та сплачують усі необхідні платежі та здійснюють утримання квартири, зареєстрвоані за цією адресою з 14.11.2003 року. В 2015 року з метою здійснення свого правав на приватизацію державного житлового фонду вона почали збирати необхідні документи , в процесі чого зясувалося, що за даними ММ БТІ вказана квартира належить на праві власності іншій особі. Проте , протягом більше десяти років вони відкрито та безперервно проживали в спірній квартирі та добросовісно заволоділи нею, а тому мають право на визнання за ними право власності за набувальною давністю. Представник відповідач подав заяви про розгляд справи у його відсутність , а рішенян прийняти на підставі наявних матеріалів та у відповідності до вимог діючого законодавства. Справу прийнято до провадження ухвалою судді Гуденко О.А. 13 лютого 2017 року. Ухвалою суду від 08.11.2017 року про забезпечення доказів витребувано від ММР відомості щодо правового статусу квартири по [ADDRESS] на підстав прийняття рішення ВК ММР № 1699 від 24.10.2003 р. Ухвалою суду від 07 березня 2018 року позов залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача . Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2018 року ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Справу передано судді Гуденко О.А. 01 червня 2008 року. Ухвалою суду від 26.11.2018 року про забезпечення доказів задоволено клопотання представника позивачів [PERSON] та витребувано у Першої Миколаївської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 25 лютого 2019 року про забезпечення доказів витребувано у Державного нотаріального архіву Миколаївської області копію спадкової справи після смерті [PERSON] . В судовому засідання представник позивачів адвокат Васеньов Д.О. заявлені вимоги підтримав, просив про задоволення позову, наголосив на добросовісному володінні спірною квартирою позивачів, оскільки на момент набуття цього права вони не знали і не могли знати, що це чуже майно. Представник відповідача до суду не з`явився, у відзиві просив розглянути справу за його відсутності. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали інвентарної справи КП ММБТІ № 22954 за адресою [ADDRESS], судом встановлено наступне. Квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.06.2000 року. Згідно даних Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, Державного нотаріального архіву Миколаївської області спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого орієнтовно 2002-2003 роки не заводилася. Згідно даного Спадкового реєстру - спадкова справа після смерті [PERSON] - не заводилася. Згідно Довідки форми 3 , виданий ТОВ ЖЕК "Соляні" від 15.01.2015 року за адресою [ADDRESS] в однокімнатній квартирі , житловою площею 18 кв.м., зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] з 14.11.2003 року.. Згідно п.2 рішення виконкому ММР № 1699 від 24 жовтня 2003 року "Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільнених жиилових приміщень" - у порядку тимчасового поліпшення житлових умов надати житло без зняття з квартирного обліку [PERSON] 1-кімнатну квартиру № 1 , житловою площею 18,0 кв.м. по [ADDRESS] на склад сім`ї з 2 осіб ( вона та син).Відідлу обліку та розподілу житла видати ордлери згідно п.п.п 2 даного рішення. Дане рішення прийнято на підставв списків на отримання житла по пров.Фінському , з якого слідує, що в квартирі [ADDRESS] прописано 4 особи , і двом з них [PERSON] з сином [PERSON] пропонується надати квартиру [ADDRESS] На виконання даного рішення позивачам виконавчим комітетом ММР було видано ордер на житлове приміщення за вказаною адресою № 636 серія 005715 від 04 листопада 2003 року . Позивачі належним чином реалізували цей ордер і протягом 10 днів вселилися у вказану квартиру та зареєстрвуали своє місце проживання в ній. Згідно рішення ММР № 15\\39 від 17.10.2003 року "Про надання та уточнення назв провулків в м.Миколаєві" - надано колишньому житловому містечку № 71 у районі проспекту Героїв сталінгарду назву "Фінський провулок ". Згідно Довідки КП ММБТІ від 15.05.2015 року - в матеріалах архівної справи за виказаною адресою міститься інформація , що згідно паперових носіїв право власності на кваритиру № 1 заресєтровано за [PERSON] 1937 р.н. Згідно листа Управління комунального майна ММр від 30.10.2017 року на запит суду - квартира [ADDRESS] приватизована 27.10.2008 року на ім`я [PERSON] , 1957 р.н. [PERSON] , 1989 р.н., по 1\\2 частині за кожним. Квартира [ADDRESS] 23.06.2000 року була приватизована на ім`я [PERSON] , 1937 р.н., право власностів зареєстровано на паперових носіях КП "ММБТІ" 29.06.2000 року. Такі дані підтверджуються матеріалами інвентаризаційної справи БТІ № 22954 за адресою [ADDRESS] , дослідженої судом. За усною інформацією ТОВ ЖЕК "Соляні" після смерті [PERSON] у квартиру № 1 на підставі ордера були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] 14.11.2003 р. До міського органу приватизації не надходило відомостей про прийняття квартири [ADDRESS] до міської комунальної власності, про скасування даної приватизації, визнання спадщини відумерлою або інше- тому за даними управління вказана квартира обліковується як приватизована на ім`я [PERSON] , Враховуючи інформацію щодо топонімів с.Миколаєва та інформацію ТОВ ЖЕК "Соляні" - квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] слід вважати одним обєктом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - право власності на вказану квратиру ні за ким не зареєстровано, даних про будь-які обтяження відсутні. Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц). Вищевказані норми права свідчать про те, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Як встановлено судом, позивачі володіють та користуються спірною квартирою на підставі рішення виконкому ММР від 23.102003 , яким надана спірна квартира їм у тимчасове користування за метою поліпшення житлових умов. Наявність такого рішення свідчить про існування законних підстав для володіння нею протягом строку набувальної давності, проте разом з тим оскільки на той час квартира була приватизована та була зареєстрована за іншою фізичною особою- то за відсутності наявності на той час рішення суду про визнання спадщини відумерлою - у виконавчого органу ММР були відсутні правові підстави для розпорядження нею у такий спосіб. Також позивачаами доведено факт відкритого, вільного та безпосереднього володіння та користування спірною квартирою протягом більше 10 років, а саме як зазначають позивачі та достеменно підтверджується матеріалами справи з 14 листопада 2003 року - у зв`язку з чим наявна сукупність умов, з якими законодавець пов`язує можливість набуття права власності за набувальною давністю. При цьому, оскільки позивачі користуються і володіють спіоною квартирою в рівних частках і такі обставини не спростовані матеріалами справи, суд вважає за можливо визначити частки позивачів у праві власності як рівні. З цих підстав суд приймає рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачено при подачі позову. Враховуючи викладене,

Outcome: approved