Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, упущеної вигоди та про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] в с.Леньків Новгород-Сіверського району в порядку черговості 31 липня 2014 року випасав стадо корів, належних жителям села і в кінці дня належна йому корова на кличку „Зорька" лебединської породи, не повернулась додому та внаслідок отриманих ушкоджень на пасовищі від іншої корови загинула. Позивач, вважаючи, що загибель корови сталась через недбале ставлення відповідача до виконання взятих зобов"язань щодо випасання корів та повернення їх власникам, просив суд стягнути з відповідача з урахуванням уточнення позовних вимог в цій частині 8550 грн. заподіяної матеріальної шкоди, 2513 грн. 76 коп. упущеної вигоди, 2 тисячі грн. моральної шкоди та судові витрати по справі. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 06 листопада 2014 року позов було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] у відшкодування збитків, заподіяних неналежним виконанням зобов"язання, 8 тисяч 500 грн. та 1 тисячу грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Також вирішено питання про судові витрати та стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 243 грн. 60 коп., витрат по сплаті судового збору. І в іншій частині позову було відмовлено. У апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення Новгород-Сіверського районного суду від 06 листопада 2014 року в частині задоволених вимог та про постановлення нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що корова, належна позивачу на кличку „Зорька" лебединської породи, під час випасання відповідачем стада корів отримала травму внаслідок одноразового масивного удару в область черевної порожнини рогом іншої корови та що він, як тільки виявив поранення корови, звернувся до односельців за допомогою щодо встановлення власників корови та їх повідомлення про випадок та що дружині позивача було повідомлено вчасно і остання застала корову ще живою, однак дружина позивача вирішила викликати заготівельників з міста, а ті приїхали коли корова вже померла. Що відповідно до ст. 323 ЦК України ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Апелянт, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували відповідальність особи, яка випасає корів, вважає, що згідно з цим законом відповідальність за загибель корови, внаслідок викладених обставин, має нести її власник, оскільки, на думку апелянта, мав місце випадок (казус), що згідно з правилами ст.617 ЦК України є підставою для звільнення відповідача від відповідальності. Крім того, апелянт вказує на те, що суд, вирішуючи справу, безпідставно вийшов за межі заявленого позову (в розумінні підстав, з яких його було заявлено), т.я., на думку апелянта, позов було заявлено з інших підстав, ніж покладення на [PERSON] відповідальності за невиконання договірного зобов"язання. Що позивач вимагав застосувати щодо відповідача позадоговірну відповідальность, обгрунтовуючи вимоги ст.ст.1166 та 1167 ЦК України. У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача [PERSON] просить апеляційний суд відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення Новгород-Сіверського районного суду від 06 листопада 2014 року без змін, вважаючи, що суд постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши оскаржуване рішення в частині вирішення вимог про відшкодування збитків, місцевий суд виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено, що позивачу [PERSON] належала на праві власності корова на кличку „Зорька" лебединської породи і 31 липня 2014 року в порядку черговості відповідач [PERSON] випасав стадо корів, належних жителям с.Леньків Новгород-Сіверського району, в т.ч. і корів позивача, виконуючи обов"язки пастуха. Що за звичаєм та усною домовленістю між жителями села, в т.ч. і між позивачем та відповідачем існує усна угода про почерговий випас корів, що підтверджується матеріалами справи. Що цього числа відповідачем не було здійснено належний догляд за тваринами і внаслідок чого корова позивача на кличку „Зорька" отримала пошкодження черевної порожнини, що підтверджується протоколом розтину тварини № 18 від 01.08.2014 року і зазначене стало причиною загибелі тварини (а.с.9). Суд вважав, що невизнання позовних вимог та своєї вини з боку відповідача не грунтується на законі та що останній у такий спосіб намагається уникнути відповідальності за неналежне виконання ним взятих на себе зобов"язань пастуха. Тому пославшись на ст.ст.526, 611, 614 ЦК України, які регулюють правові аспекти про загальні умови виконання зобов"язання, про наслідки порушення зобов"язання і вину, як підставу відповідальності за порушення зобов"язання суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в заявленому позивачем розмірі 8500 грн., який, на думку суду, є обгрунтованим на підставі належних і допустимих доказів. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, місцевий суд виходив з того, що остання підлягає частковому відшкодуванню відповідачем, т.я. позивачу було заподіяно моральних страждань через загибель належної йому корови на кличку „Зорька" лебединської породи і тому вирішив стягнути з відповідача в користь позивача 1 тисячу грн. моральної шкоди. Апеляційний суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами є предметом правового регулювання глави 51 „Правові наслідки порушення зобов"язання. Відповідальність за порушення зобов"язання" Цивільного кодексу України, хоча усні домовленості на почерговий випас худоби і не передбачені актами цивільного законодавства, але ці домовленості за аналогією закону породжують цивільні права та обов"язки. Тому висновок місцевого суду в частині вирішення вимог про відшкодування матеріальної шкоди (збитків), на думку апеляційного суду, підтверджується матеріалами справи, яким суд першої інстанції дав правильну оцінку і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини. Однак апеляційний суд не може погодитись з рішенням суду в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди. Ухваливши рішення, місцевий суд виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами повинні регулюватись нормами зобов"язального права. Згідно з правилами ст.611 ЦК України у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом і, зокрема, відшкодування моральної шкоди. Тобто, правові наслідки щодо відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов"язання настають лише тоді, коли це встановлено договором або законом. Оскільки будь-якої домовленості про відшкодування моральної шкоди при почерговому випасі худоби між жителями с.Леньків Новгород-Сіверського району не існує, а спірні правовідносини про стягнення моральної шкоди не регламентовані законом, законні підстави для задоволення вимог позову про відшкодування моральної шкоди відсутні. Тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди не може вважатись законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди. Апеляційний суд також враховує, що згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" про те, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені у позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору. Доводи апеляційної скарги про те, що згідно з ст.323 ЦК України ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом і оскільки справа не містить доказів про підтвердження вини пастуха у загибелі корови позивача, то мав місце випадок (казус), що згідно з ст.617 ЦК України є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за збитки та що суд, вирішивши справу, безпідставно вийшов за межі заявленого позову, оскільки позов заявлено з інших підстав, а суд поклав відповідальність на [PERSON] за порушення договірного зобов"язання - не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду і не знайшли свого підтвердження на нормах чинного законодавства в засіданні апеляційного суду. Апеляційний суд вирішує питання про судові витрати згідно з правилами ст.88 ЦПК України, згідно з якою з [PERSON] в користь [PERSON] необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial