Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

У листопаді 2014 року ТОВ „Факторингова компанія „Вектор Плюс" звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь заборгованість за кредитним договором №2402/0908/02-035 від 26.09.2008 року, укладеним між ВАТ „Сведбанк" (правонаступник -ПАТ „Сведбанк") та [PERSON], оскільки відповідно до договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ „Сведбанк" та ТОВ „Факторингова компанія „Вектор Плюс", останнє набуло статус нового кредитора за вищевказаним кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що згідно з умовами укладеного 26 вересня 2008 року кредитного договору №2402/0908/02-035 ВАТ „СведБанк" надав [PERSON] кредит у сумі 90 000 доларів США зі сплатою процентів за користування коштами, який був забезпечений договором поруки від 26.09.2008 року, укладеним між ВАТ „Сведбанк", [PERSON], [PERSON] Відповідач умови кредитного договору виконував з істотними порушеннями, що призвело до виникнення простроченої заборгованості. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 02 лютого 2015 року в задоволенні позову було відмовлено. В апеляційній скарзі ТОВ „Факторингова компанія „Вектор Плюс" просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Апелянт не погоджується із мотивами відмови в позові, вважаючи, що вони не відповідають встановленим обставинам та суперечать нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Так, апелянт вказує, що він у відповідності до умов кредитного договору та договору факторингу надіслав на адресу боржника повідомлення про відступлення права грошової вимоги, про що свідчить список згрупованих рекомендованих повідомлень. Не відповідає дійсності твердження суду про зміну позивачем строку виконання зобов'язання за кредитним договором шляхом надіслання листа від 10.09.2013 року за № К-644, оскільки всі зміни до договору вносяться у письмовому вигляді за належними підписами обох сторін, тому строк виконання основного зобов'язання не закінчився і договір поруки не припинився. Суперечить законодавству і висновок суду про відсутність у позивача ліцензії на здійснення факторингових операцій, яка є необхідною для банків, а не для фінансових установ, якою є позивач. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на відсутність доказів належного повідомлення боржника про відступлення права грошової вимоги факторові та ліцензії у позивача на здійснення факторингових операцій, а також на те, що одностороння зміна строку виконання боржником грошового зобов'язання призвела до припинення поруки [PERSON] Апеляційний суд не погоджується із такими висновками, оскільки вони не грунтуються на нормах чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 26 вересня 2008 року між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк", та [PERSON] укладено кредитний договір №2402/0908/02-035, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 90000 доларів США на термін до 25 вересня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5% на рік за весь строк фактичного користування кредитом. В забезпечення виконання взятих зобов"язань, що випливають з кредитного договору, 26 вересня 2008 року між ВАТ „Сведбанк", [PERSON], [PERSON] був укладений договір поруки №2402/0908/02-035/Р-1, відповідно до якого поручитель [PERSON] взяла на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов"язанням [PERSON] В цей же день, 26 вересня 2008 року, між ВАТ „Сведбанк" та [PERSON] був укладений іпотечний договір, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою м. Чернігів, вул. Ушакова, 50, та земельну ділянку за цією ж адресою. Відповідно до п.3.1 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється у сумах та строки, що визначені у Додатку №1, що є невід'ємною частиною цього договору. Пунктом 5.1. кредитного договору встановлено, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. 29 січня 2010 року ВАТ "Сведбанк" та [PERSON], [PERSON] уклали та підписали договір про внесення змін та доповнень №1, № 2, № 3 до спірних кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки, яким пункти договорів про строк користування кредитом було викладено в новій редакції, а саме сторони погодили, що користування кредитом здійснюється на строк до 25 вересня 2025 року. 28 листопада 2012 року ПАТ "Сведбанк" та ТОВ "ФК "Вектор Плюс" уклали договір факторингу №15, за яким банк відступив ТОВ "ФК "Вектор Плюс" свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку. На а.с.35 знаходиться витяг з реєстру заборгованостей боржників №1-Б від 28 листопада 2012 року в якому значиться кредитний договір №2402/0908/02-035 від 08 серпня 2008 року, укладений між ВАТ "СведБанк" та [PERSON] Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки (а.с.18). [PERSON] зобов'язання за кредитом належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 87 912,53 доларів США, що еквівалентно 1 138 467 грн. 26 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 81 418,75 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами - 5 093, 65 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 1 400,13 доларів США. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З тексту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з кредитного договору №2402/0908/02-035 від 26 вересня 2008 року він був укладений за волевиявленням обох сторін, про що свідчить особистий підпис відповідача [PERSON] За змістом ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до п.3 ч.1 ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг) розглядаються як кредитна операція. Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг вважається фінансовою послугою (підпункт 11 пункту 1 статті 4 Закону). Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Суд першої інстанції, як на одну із підстав відмови у задоволенні позову, посилався на те, що відповідач [PERSON] не отримував повідомлення про заміну кредитора, а тому ніяких зобов'язань перед позивачем у нього не виникло. Відповідно до п. 9.5 кредитного договору №2402/0908/02-035 від 26 вересня 2008 року банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по правочинам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника. У пункті 2.5 договору факторингу №15 від 28 листопада 2012 року фактор зобов'язується протягом 20 робочих днів, наступних за рахунковою датою надіслати письмові повідомлення боржникам про відступлення клієнтом прав вимоги Фактору. Фактор зобов'язується самостійно (без участі Банку) забезпечити надіслання від імені Банку письмових повідомлень про відступлення Фактору прав вимоги. Із матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2012 року боржнику [PERSON] за двома адресою рекомендованими листами було надіслано повідомлення про відступлення права грошової вимоги за вих.№210214120028821 та за вих.№2102141200288822 (а.с.36-37). Дійшовши висновку про відмову в задоволенні позову з підстав неотримання [PERSON] повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором факторові, суд не звернув увагу на те, що позичальник не виконує умови кредитного договору ні первинному, ні новому кредитору, тобто свідомо ухиляється від обов'язку повертати кредит, У відповідності до ст.ст.1081, 1082 ЦК України боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст.124 Конституції України. Відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтував також відсутністю у позивача ліцензії на здійснення факторингових операцій. Проте посилання суду першої інстанції на п.п.1.2 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 р. „Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" про те, що до фінансової послуги факторингу віднесено право набуття грошової вимоги до боржників - суб"єктів господарювання, а не до фізичних осіб, як на правову підставу для висновку про те, що у позивача не було правових підстав для набуття прав кредитора за договором факторингу, є помилковим. Чинний Цивільний кодекс України не містить обмежень щодо правового статусу боржника, право грошової вимоги до якого передається за договором факторингу, а розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» є підзаконним нормативно-правовим актом, який має нижчу юридичну силу. Укладений позивачем договір факторингу відповідає приписам ст.ст. 1077-1086 ЦК України, що визначають правове регулювання договорів факторингу, цей договір є чинним і виконувався його сторонами. Крім того, вказаний вище пункт Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України виключено розпорядженням № 352 від 06.02.2014 р. При цьому, у судовому порядку договір факторингу не оспорювався та недійсним не визнавався. Отже, на даний час усі права кредитора за кредитним договором №2402/0908/02-035 від 26.09.2008 року належать ТОВ „Факторингова компанія „Вектор Плюс". Станом на 03 листопада 2014 року прострочена заборгованість [PERSON] складала 87 912, 53 доларів США, з яких 81 418,75 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами - 5 093, 65 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 1 400,13 доларів США. Згідно листа ТОВ „ФК „Вектор Плюс" від 26.03.2015 року, наданого в засіданні суду апеляційної інстанції, вбачається, що [PERSON] в останнє вніс кошти на погашення заборгованості по кредитному договору 18 січня 2013 року в сумі 1000 грн. З метою вирішення питання щодо сплати відповідачем простроченої заборгованості за договором кредиту №2402/0908/02-035 від 26 вересня 2008 року, ТОВ „ФК „Вектор Плюс" з підстав, набутих в результаті укладеного з ПАТ „Сведбанк" договору факторингу надіслав [PERSON] листом вимогу про погашення простроченої заборгованості (а.с.74). Дана вимога залишилась без задоволення. Як визначено ст. 1054 Цивільного кодексу України за Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі. Відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань, чим спричинив Позивачу значної матеріальної шкоди. Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковий для виконання сторонами. Твердження відповідачів про припинення поруки [PERSON] не можуть бути взяті до уваги, враховуючи наступне. Відповідач [PERSON] вважає, що її порука за договором поруки №2402/0908/02-035/Р-1 від 26 вересня 2008 року припинилась, оскільки позивач змінив строк виконання боржником зобов'язань по кредитному договору з 25.09.2025 року до 10.10.2013 року, надіславши листа № К-644 від 10.09.2013 року. Проте з даного листа вбачається, що позивач повідомляв боржника [PERSON] про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за укладеним договором іпотеки в разі невиконання останнім своїх зобов'язань по кредитному договору та роз'ясняв процедуру такого звернення. Відповідно до статті 546 ЦК України іпотека та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруки не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставодержателем за виконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета застави. Розрахунок суми заборгованості по кредитному договору, наданий позивачем, свідчить про те, що існуюча заборгованість не перевищує вартості предметів іпотеки, визначених у договорі іпотеки від 26.09.2008 року (а.с.21). Крім того, в листі К-644 від 10.09.2013 року позивачем жодним чином не було змінено строк виконання боржником основного зобов'язання, який так і залишився погоджений сторонами до 25 вересня 2015 року (а.с.20). Тому, висновок суду першої інстанції про припинення поруки [PERSON] є безпідставним. Отже, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Факторингова компанія „Вектор Плюс" підлягають задоволенню, шляхом стягнення суми заборгованості як з боржника, так і поручителя. Згідно розрахунку позивача станом на 03 листопада 2014 року прострочена заборгованість [PERSON] складала 87 912, 53 доларів США, з яких 81 418,75 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами - 5 093, 65 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 1 400,13 доларів США. Даний розрахунок відповідачами не спростовано. Тому з відповідачів в солідарному порядку належить стягнути 81 418,75 доларів США - заборгованості по тілу кредиту, заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами - 5 093, 65 доларів США, а також пеню, розмір якої належить визначити в гривневому еквіваленті, виходячи з наступного. Відповідно до умов Договору кредит надавався в іноземній валюті і в цій же валюті визначені платежі з повернення кредиту. Системний аналіз норм матеріального права, а саме ст. 99 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 192, ч 2 ст. 198, ч.ч.1, 2 ст. 524, ч.ч.2, 3 ст. 533 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дає підстави стверджувати, що стягнення в іноземній валюті заборгованості та процентів, які не є фінансовою санкцією, на виконання боржником зобов'язань згідно кредитного договору, наданого в іноземній валюті, ґрунтується на вимогах закону. Проте, зазначені положення норм матеріального права можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені, оскільки нормами матеріального права не передбачено стягнення пені в іноземній валюті. Так, згідно ст. 549 ЦК України пенею є грошова сума, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання. Таким чином, пеня не є грошовим зобов'язанням, а є лише фінансовою санкцією за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, а тому на нарахування і стягнення пені не можуть поширюватися положення статей 524, 533 ЦК України, якими сторонам надано право визначення грошового еквівалента грошового зобов'язання в іноземній валюті, а не фінансової санкції за порушення грошового зобов'язання. За викладених обставин, вимога позивача про стягнення з відповідачів пені в доларах США за порушення зобов'язання по валютному кредиту не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону, а тому з відповідачів належить стягнути 18 131 грн. 68 коп. пені. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору, в сумі по 2740 грн. 50 коп. з кожного (3654 грн. - за розгляд справи в суді першої інстанції та 1827 грн. - за подання апеляційної скарги (а.с.49 том 1, а.с. 14 том 2). Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ „ФК „Вектор Плюс".

Outcome: approved