Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

19 грудня 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ "Фінансова компанія "Гелексі" про визнання пунктів договору позики недійсними. Свої вимоги мотивує тим, що 15 липня 2018 між ним та відповідачем був укладений електронний договір позики № 17068, відповідно до якого позикодавець надав позичальнику позику, а позичальник зобов'язувався повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору. Відповідно до п. 1.1.2.1 договору проценти складають 0,01 відсотка в день від поточного залишку позики. На думку позивача, у договорі відбулося підміна поняття, оскільки поряд з процентами передбачено стягнення комісійної винагороди. Відповідно до п. 1.1.5 договору він укладений до 11.08.2018 року, тобто протягом дії договору позивальнику нараховуються проценти, які визначені в договорі. Попри це, враховуючи, що зобов'язання не було виконано в строк, то позичальник все ж таки, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На думку позивача, сторони, визнаючи 2 формули розрахунку пені у Договорі, порушили вимогу ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових обов"язань". Крім того, зазначає, що в дійсності вимога про нарахування та сплату неустойки за п. 5.3 Договору, є завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам конституційного принципу верховенства права. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати п 1.1.2.2, 1.1.4, 3.1.3, 3.2.1, 3.4.1, 3.4.2, 3.4.4, 4.4, 4.6.1, 4.6.6,5.3 Договору недійсними та здійснити перерахунок боргу до додатку № 5. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02 січня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами. (а.с. 20) 13 лютого 2019 року відповідач ТОВ "Фінансова компанія "Гелексі" подав до суду відзив на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що умови договору позики погоджені сторонами до його укладення, викладені в текті договору позики у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їхгрошовому вимірі, зобов"язання щодо сплати яких ере на себе позичальник, відображені у графіку платежів, що є невід"ємною частиною договору позики. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей. Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Судом встановлено, що 15 липня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] був укладений електронний договір позики № 17068. Згідно п. 1.1 договору позики позикодавець надає позичальнику у позику, а позичальник зобов"язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці Украни - гривні, в сумі та строк, визначений договором позики. Пудпунктом 1.1.1 договору позики визнаена сума позики - 2 800 грн. Відповідно до умов п. 1.2 договору позики позика надається позичальнику в сумі, що зазнаена в пп. 1.1.1 договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника). Підпунктом 1.1.2 договору позики сторонами погоджена плата за користування позикою у вигляді: - процентів (процентної ставки) в розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики (пп. 1.1.2.1 договору позики), - комісії (комісійної винагороди) в розмірі 1,1% в день від поточного залишку позики (пп. 1.1.2.2 договору позики). Підпунктами 1.1.3, 1.1.4 договору позики обумовлене нарахування процентів та комісії за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Строк повернення позики (термін платежу) та виконання всіх встановлених договором зобов"язань (щодо сплати процентів і комісії за користування позикою) встановлений пп. 1.1.5 та п. 1.4 договору позики - не пізніше 11.08.2018 р. За змістом п. 4.2 договору позики сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійної винагороди за користування позикою здійснюється згідно графіка розрахунків, який є невід"ємною частино договору позики. Графіком платежів до договору позики сторони погодили у грошовому виразі всі суми, що є заборгованістю позивача за договором позики у разі повернення ним позики у встановлені договором строки (11.08.2018 р.), а саме: - сума позики - 2 800 грн.; - проценти за користування позикою - 7,56 грн., - комісійна винагорода за користування позикою - 831,60 грн. - пеня - 0,0 грн. Загальна сума заборгованості згідно з Графіком платежів - 3 639,16 грн. Пунктом 5.3 договору позики сторони обумовили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зоов"язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3% в день від суми позики за кожний день прострочення. Також сторони погодили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов"язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості (п. 5.4 договору позики). Відповідач зазначає, що у термін платежу (11.08.2018 р.) суи позики, процентів та комісійної винагороди за користування позикою не були повернуті/сплачені позивачем. Позовні вимоги полягають у визнанні недійсними пунктів договору позики стосовно встановлення комісії за користування позикою, порядку її сплати у звичайному й підвищеному розмірах (1.1.2.2, 1.1.4, 3.1.3, 3.2.1, 3.4.1, 3.4.2, 3.4.4, 4.4, 4.6.1, 4.6.6, 5.3) та здійснені перерахунку боргу за договором позики з підстав суперечності наведених пунктів договору вимогам ст. 1048, 1011,п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. 1 ст. 627 ЦК України, ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань". Як зазначено ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або речі, визначені речовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Одночасно, за змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як закріплено у ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частинами 2, 3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити вд положень актів цивільного законодавства і регулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов"язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Оскільки укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в т.ч. позивача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Позивач безпідставно посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в Постанові № 6-1746цс16 від 16.11.2016 р., оскільки дана постанова прийнята за результатами перегляду Верховним Судом україни справи про визнання частково недійсним кредитного договору, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі - придбання автомобіля. Висновок ВСУ у наведеній Постанові стосується, зокрема застосування ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", норми якого не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій справі. Укладеним між сторонами договором позики не встановлена мета використання грошових коштів (позики) на придбання товарів (робіт, послуг), через що вони використовуються позичальником на власний розсуд з будь-якою метою та не є споживчим кредитом. Крім того, висновки ВСУ, викладені у Постанові № 6-1746цс16 від 16.11.2016 р., стосується застосування п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.06.2007 р. № 168, згідно з яким банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на коисть банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо. Встановивши, що обслуговування кредиту, за яке сплачується комісія, є сукупньою послугою, ВСУ в даній постанові дійшов висновку, що нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, є незаконним. Натомість, за змістом пп. 1.1.2 договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем, комісія, поряд з процентами, є платою за користування порукою, а не платою за обслуговування позики. Доводи позивача в частині порушення вимог ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань"" і встановлення двох формул розрахунку пені не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки закріплене в п. 5.3 договору позики підвищення розміру комісійної винагороди (як плати за користування позикою згідно з пп. 1.1.2 договору позики) до 3%, що відбувається внаслідок користування позикою понад встановлені договором позики строки, не суперечить ЦК України або іншим актам цивільного законодавства, оскільки в законодавстві відсутня заборона щодо такого підвищення або будь-якого іншого збільшення розміру плати за користування позикою, в тому числі у разі порушення позичальником стоків (термінів) повернення позики та продовження користування позиковими коштами понад встановлені договором позики строки (терміни). За таких обставин, в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed