Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Адвокат Канікаєв Ю.О. звернувся в суд в інтересах [PERSON] із позовами (12.06.2019 та 26.06.2019) до [PERSON] про спростування недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію. 29 липня 2019 справи об`єднано в одне провадження. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] та [INFO] у мережі Інтернет на вебсайті facebook на сторінці [PERSON] , керівника Громадської спілки «Антикорупційна спільнота України», була здійснена публікація текстового повідомлення та відеозапису під авторством [PERSON] . У вказаній публікації, наводиться інформація, у тому числі, щодо [PERSON] та державного органу, який він очолює. Вважає, що спірна інформація, яка міститься у наведених повідомленнях є недостовірною та негативною, а отже такою, що порушує особисті немайнові права позивача, які охороняються цивільним законодавством, а саме: честь, гідність та ділову репутацію. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підпримав позовні вимоги в повному обсязі та просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про місце та час проведення судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином через сайт «Судова влада України», причини неявки суду невідомі. Своїм правом надати відзив на позов та інші заяви по суті не скористався. Згідно правил ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов`язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Вислухавши доводи представника позивача, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуючи інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Дана справа розглянута судом в порядку загального позовного провадження. Судом встановлено, що [INFO] у мережі Інтернет на вебсайті facebook на сторінці користувача наведеної соціальної мережі - [PERSON] , за посиланням: [INFO] була здійснена публікація текстового повідомлення та відеозапису під авторством [PERSON] . У вказаній публікації, наводиться інформація, у тому числі, щодо [PERSON] та державного органу, який він очолював, на час звернення до суду. Текстова частина цього повідомлення: «У складі ДФС здійснює діяльність Головне управління внутрішньої безпеки штатною чисельністю 207 штатних одиниць. Саме функціонування цього підрозділу ставиться під сумнів, адже його діяльність здійснюється без відповідного обгрунтування правового статусу підрозділу. Доцільність існування підрозділу внутрішньої безпеки в структурі ДФС, як окремого структурного підрозділу не доцільна та не закріплена діючим законодавством України, що в свою чергу негативно впливає на авторитет ДФС на порозі реформування!!! Відповідні звернення подали на Міністра фінансів [PERSON] , голові Комітету ВРУ з питань податкової та митної політики [PERSON], голові Комітету ВРУ з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності [PERSON], голові реорганізаційної комісії ДФС [PERSON].», а також промова [PERSON] у відеозапису у текстовому форматі: «Добрий день, шановні друзі ! Ми зараз знаходимося на Львівській площі, 8, м. Київ - це у Державній фіскальній службі. Ціль нашого/мого візиту сюди Перше: ми зареєстрували звернення на ім`я голови ліквідаційної комісії - пана [PERSON] . Також, ідемо зараз ідемо на вулицю Липську до пані [PERSON] - голови комітету з питань податкової та митної політики. Також, ідемо в комітет з питань законодавчої забезпечення … діяльності до [PERSON] , до міністру фінансів - [PERSON]. Ціль нашого візиту: в складі теперішньої Державної фіскальної служби існує, я вам кажу існує, але бездіє такі як Головне управління внутрішньої безпеки - очолює пан [PERSON]. На нашу думку, на думку наших експертів і багатьох громадськості не тільки, вважаємо, що цей орган є трутень, який нічого не виконує, а є стержнем корупції і ручним механізмом в руках кожного голови Державної податкової служби і Державної митної служби України Ми вважаємо, що цього корупційного органу, на чолі з [PERSON] не повинно бути і знаходитись у складі майбутньої Державної податкової служби і Державної митної служби України. Тому, ми підготували відповідне звернення Зареєстрували і вважаємо, що це ганьба - зараз при реорганізації дальше втримати цей бездіяльний, корумпований орган, як Головне управління внутрішньої безпеки.» Також судом встановлено, що [INFO] у мережі Інтернет на вебсайті facebook на сторінці [PERSON] за посиланням: [INFO] була здійснена публікація текстового повідомлення та розміщено фотографію під авторством [PERSON] . У вказаній публікації, наводиться інформація щодо [PERSON] . Текстова частина повідомлення (публікації): «Нещодавно присвятив декілька постів пану [PERSON] - керівникові управління ВБ ДФС, який на хабарі та «відкати» купує дружині ресторани. І ось дочекався на відповідь. [PERSON] зареєстрував на сайті «Кореспондент» анонімного автора [PERSON] і запустив через нього присвячену мені « чорнуху ». Судячи з тексту, [PERSON] не просто корупціонер, а й психічно хвора людина! Приведу лише кілька цитат, які досить яскраво демонструють, що відбувається у голові начальника ВБ ДФС. «…Усі «борцуни» з корупцією на заслуженому відпочинку, відпрацювали «заказняки», вилили сотні кубів гімна на оточення екс-президента, на нього самого і його сім`ю. Обтерли руки із залишками гімна об замизкані штани, потім послюнявили пальці і почали рахувати доляри і еври. Хороші такі вийшли заробітки, - як же іще, - самого [PERSON] завалили. А гроші ж не пахнуть, навіть якщо вони з гімном і на гімні зароблені. І поки топові «борцуни» з корупцією на кшталт [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (той, що нардеп з квартирою за 2 мільйони), [PERSON] та інших «чесних грантоїдів» рахують зароблені Зе! лені франкліни і готуються вкотре балотуватись у парламент, на їх місце претендує всіляка шушера дрібного пошибу, яка була відсторонена від великих грантових потоків і досі виконує «заказняки» за пару тисяч баксі ….Більш конкретно і на прикладі. Навіть не у другому ешелоні , а десь на глибокій периферії « борцунів » існує таке собі громадське об`єднання «Антикорупційна спільнота України». Очолює це псевдо-об`єднання «борцун», «активіст», «правдолюб» і «правдоруб» [PERSON] ». Не лише [PERSON] дуже болісно переживає програш «[PERSON]» на президентських виборах. І відверто ненавидить усіх бігусів та шабуніних, які цьому посприяли. Багато злодіїв та мародерів проливають нині сльози за колишньою владою. Але вважати, що це « Зе » оплатив всі антикорупційні розслідування, - може лише абсолютна хвора людина. Я жодного члена команди "ЗЕ" не знав та не знаю ! А [PERSON] та [PERSON] хай за себе самі переживають! Вважаю, що [PERSON] потрібно якнайшвидше ізолювати від суспільства. Шизофреник на чолі великого підрозділу з досить вагомими повноваженнями - це справді небезпечно!!!! [PERSON] зрозумів, що його місце в буцигарні і це останні "подихи". Днями вийде матеріал про його діяльність та його песиків у зоні діяльності Одеської та Львівської митниці!». Представником позивача на підтвердження наявності вказаних публікацій у мережі Інтернет було надано відповідні роздруківки та протоколи огляду вебсторінки за посиланням: [INFO] та за посиланням: [INFO]. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Як роз`яснено в п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (надалі - Постанова ПВСУ №1), праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод дозволяє свободу вираження поглядів та ідей, однак друга частина цієї статті встановлює розумні обмеження і дозволяє санкції, які навіть, якщо і визнати будь-які з вказаних висловлювань оціночним судженням чи критикою, не дозволяє переходити межу, на якій такі висловлювання суперечать принципам моралі, направлені на захист репутації і підтримання авторитету суду. Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності і ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Враховуючи, що відповідач поширив інформацію загальнодоступним способом, через мережу Інтернет, на своїй сторінці у мережі facebook, відтак довів її до відома невизначеному колу осіб, суд прийшов до переконання, що відбулося поширення вказаної вказаної інформації. Крім цього, судом встановлено, що опублікована інформація стосується саме [PERSON] , який займає посаду начальника Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби. В спірній інформації неодноразово прямо вказується як прізвище [PERSON] , так і його посада. Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Між тим, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Як вказав Верховний суд у Постанові від 01.02.2018 року по справі №757/33799/15-ц: «Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування." У рішенні ЄСПЛ по справі Лінгенс (Lingens) проти Австрії зазначено: «Суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а справедливість критичного висловлювання не підлягає доведенню». Також у справі "Лендон, Очаковскі-Лоран і Жулі проти Франції" ЄСПЛ зазначив - навіть якщо висловлювання є оціночне судження, воно повинно бути підтримано достатнім фактичним підставою, за відсутності якого воно буде визнано виходять за належні рамки. Проаналізувавши спірну інформацію, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, суд дійшов висновку, що інформація ««Ми вважаємо, що цього корупційного органу, на чолі з [PERSON] не повинно бути і знаходитись у складі майбутньої Державної податкової служби та Державної митної служби України»; «цей бездіяльний, корумпований орган, як Головне управління внутрішньої безпеки»; « [PERSON] зареєстрував на сайті «Кореспондент» анонімного автора [PERSON] і запустив через нього присвячену мені " чорнуху "»; « ...[PERSON] дуже болісно переживає програш «[PERSON]» на президентських виборах»; « [PERSON] зрозумів, що його місце в буцигарні і це останні "подихи"»; «...пану [PERSON] - керівникові управління ВБ ДФС, який на хабарі та «відкати» купує дружині ресторани.»; «Судячи з тексту, [PERSON] не просто корупціонер...»»; «…психічно хвора людина!»; "вважаю, що [PERSON] потрібно як найшвидше ізолювати від суспільства. Шизофреник на чолі великого підрозділу з досить вагомими повноваженнями - це справді небезпечно!!!! "; « [PERSON] зрозумів, що його місце в буцегарні», подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження, оскільки не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації свідчить про те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження відносно позивача, не особисте відношення автора до нього, а стверджується щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевірені. Про характер поширеної відносно позивача інформації як фактичних даних, а не оціночних суджень, свідчать стверджувальні вислови, застосовані відповідачем, а саме: «цього корупційного органу, на чолі з [PERSON]» «цей бездіяльний, корумпований орган, як Головне управління внутрішньої безпеки». « [PERSON] зареєстрував…і запустив…». « ...[PERSON] дуже болісно переживає…». «...пану [PERSON]…який на хабарі та «відкати» купує дружині ресторани.» « [PERSON] не просто корупціонер...» «...психічно хвора людина!» «шизофреник на чолі великого підрозділу» «зрозумів, що його місце в буцигарні» Відповідач два рази використав оборот «ми вважаємо»: по-перше, у першої публікації за посиланням: [INFO] , по відношенню до того, що органу, який він називає, не повинно бути у складі майбутньої Державної фіскальної служби та Державної митної служби, між тим слова «корупційного» та «бездіяльного» використано як фактична ознака - притаманна цьому органу характеристика у беззаперечній та категоричній формі (у формі факту); по-друге, у другій публікації за посиланням: [INFO] , як свою думку, що позивача потрібно ізолювати від суспільства, між тим слово «шизофреник» » використано як фактична ознака, діагноз позивача у беззаперечній та категоричній формі (у формі факту) Також речі та вислів: «зареєстрував», «запустив», «болісно переживає», «на хабарі та «відкати» купує», « [PERSON] не просто корупціонер», «психічно хвора людина», «шизофреник», «зрозумив» - саме є твердженнями, аж ніяк ні оцінкою, відповідач саме безапеляційно стверджує факти, які можливо відомі йому, як випливає зві змісту спірної інформації. До матеріалів справи представником позивача було додано інформацію, отриману від ДФС, щодо підсумків роботи Головного управління внутрішньої безпеки ДФС України, яка свідчить про те, що цей підрозділ ДФС здійснював роботу та не був бездіяльним у буквальному сенсі цього слова. Між тим до матеріалів справи відповідачем не було додано доказів, що цей підрозділ є корумпованим, або позивач був притягнутий до адміністративної або кримінальної відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією. Суд вважає, що відповідач звинуватив позивача та колектив підрозділу державного органу у корупції, що є, згідно діючому законодавству України, правопорушенням, за яке передбачено адміністративну та кримінальну відповідальність, тобто це є порушенням презумпції невинуватості, Європейський суд з прав людини у справі «Довженко проти України», стверджуючи про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що при оцінці змісту висловлювань, що розглядаються, суду достатньо відзначити, що затриманий згадувався як «злочинець» без будь-яких застережень… Ця заява передувала оцінці відповідних фактів компетентним судовим органом і спонукала громадськість вважати заявника винним до того, як його вина була доведена відповідно до закону, а тому викладені міркування дозволили Суду дійти висновку, що мало місце порушення права заявника на презумпцію невинуватості. Таким чином, відповідач фактично звинуватив позивача та його підлеглих у скоєнні адміністративного правопорушення або злочину, безпідставно, при цьому не надавши ніяких доказів, а саме не посилаючись на відповідне рішення суду стосовно позивача або його підлеглих, які працюють у Головному управлінні внутрішньої безпеки ДФС. До матеріалів справи представником позивача було додатно копію медичної довідки для отримання дозволу (ліцензії) на об`єкт дозвільної системи, що підтверджує, що позивач є психічно здоровою людиною, ця довідка видана медичним закладом та дозволяє позивачу зберігати та носити вогнепальну та газову зброю. З іншого боку, доказів на підтвердження інформації про те, що позивач «зареєстрував на сайті «Кореспондент» анонімного автора [PERSON] », «запустив через нього "чорнуху"», «дуже болісно переживає програш «[PERSON]»», «зрозумів, що його місце в буцигарні» до матеріалів справи відповідачем додано не було. Отже, суд вважає, що саме інформація, розповсюджена відповідачем про бездіяльність та корумпованість органу, який очолює [PERSON] , інформація про реєстрацію саме позивачем на сайті «Кореспондент» анонімного автора, інформація про те, що позивач є психічно хворою людиною, шизофреником, як і інформація про почуття позивача, є недостовірною інформацією. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Враховуючи те, що інформація містить твердження відповідача про порушення позивачем та його підлеглими норм чинного законодавства, а відповідно і принципів моралі, вона є негативною. Поширюючи негативну та недостовірну інформацію про позивача, відповідач не зробив належного посилання на те, що інформація ними отримана з офіційних джерел, а тому є достатні підстави стверджувати, що інформація про позивача поширена є неправдивою, недостовірною та носить негативний характер щодо нього. Вищевикладена інформація не має статусу офіційної, та не підтверджена доказами. Внаслідок поширення відповідачем негативної недостовірної інформації відбулось порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до гідності та честі та на недоторканність ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила оцінку діяльності позивача з боку громадськості та суспільства, породила сумніви щодо дотримання ним моральних норм. Таким чином, судом встановлено безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між поширенням відповідачем недостовірної інформації та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. Суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету Міністрів України, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У вказаній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Між тим у рішенні ЄСПЛ "Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України" суд дійшов висновку, що ризик завдання шкоди здійсненню та використанню прав людини і свобод, зокрема права на повагу до приватного життя, який становлять інформація з Інтернету та комунікація в ньому, є безумовно вищим, ніж ризик, який походить від преси. Як вказав ЄСПЛ у справі "Лендон, Очаковскі- Лоран і Жулі проти Франції": "... апеляційний суд проявив зважений підхід, піддавши заявників критиці не за те, що вони не змогли довести достовірність відповідних тверджень, а за те, що вони не провели «мінімальної перевірки» в зв`язку з цим". Так і в цьому випадку Відповідач ніяким чином навіть "мінімально" не перевірив ту інформацію, яку він оприлюднив у своєму відеозапису. Як вказав ЄСПЛ у рішенні "Рангайніс проти Латвії": "...стаття 10 не гарантує повністю необмеженої свободи вираження поглядів навіть у випадку висвітлення у пресі питань, що становлять серйозне суспільне занепокоєння та стосуються політиків або державних службовців. Більше того, чим серйознішим є твердження, тим вищий рівень ретельності, який необхідно виконати перед тим, як довести його до відома відповідних органів влади або громадськості. ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета » та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону; якщо воно не переслідує допустимої мети; якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: - факти, що вважаються загальновідомими; - підтвердження висловлювання джерелом об`єктивних доказів; - посилання на незалежне дослідження. Однак, Відповідач у своїй публікації не висловлює загальновідомі факти, не посилається на незалежне дослідження, не посилається на джерела об`єктивних доказів. Таким чином, спростування недостовірної інформації, автором якої є Відповідач, буде: - здійснено на підставі закону; - переслідувати допустиму мету; - не буде порушувати баланс між цією метою та свободою вираження думки. У відповідності до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується жодними доказами, є негативною, створює негативне уявлення про [PERSON] , та безпосередньо порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. За Конституцією України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Кожен має право на повагу до його гідності. Життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, а також визнання позовних вимог самого відповідача, суд дійшов висновку, що відносно позивача було поширено недостовірну інформацію, тобто відомості, що не відповідають дійсності, які викладені неправдиво та мають яскраво виражений негативний характер, а також принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , тобто порушують його немайнові права, а тому підлягають визнанню недостовірними. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 3 ст. 297 та ч. 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а також своєї ділової репутації. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п. 15 Постанови ПВСУ №1 вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації, який і викостовував позивач у своїх позовних заявах. Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування поширеної недостовірної інформації здійснюється у спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п.25 Постанови ПВСУ №1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Встановивши те, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень, й відповідач не надав належних доказів правдивості такої інформації, натомість, позивач з використанням законних та допустимих засобів доказування зміг довести суду неправдивість оскаржуваної інформації, викладеної за посиланнями: [INFO] та [INFO], суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання поширеної щодо нього інформації недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору в розмірі 4610 грн. 40 коп.

Outcome: approved