Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., який розташований в [ADDRESS] . Вказує на те, що у вище вказаному житловому будинку окрім неї, зареєстровані та проживають її донька - [PERSON] , 1981 р.н., її онуки - [PERSON] , 2000 р.н., [PERSON] , 2001 р.н., [PERSON] , 2014 р.н. та колишній чоловік її доньки - [PERSON] , 1978 р.н. Посилається на те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Глибоцького районного суду 06 грудня 2018 року, однак, він і надалі залишається проживати в її будинку. Вказує на те, що він зловживає спиртними напоями, агресивний, вчиняє насильство по відношенню до її дочки та внуків, у зв`язку із чим його неодноразово притягували до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП та винесено відносно нього обмежувальний припис. Зазначає, що спільне проживання із відповідачем є нестерпним. Просить суд ухвалити рішення, яким виселити відповідача [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстрації за місцем його проживання. Стягнути з [PERSON] на її користь сплачений судовий збір. 23 жовтня 2020 року [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зокрема, вказував на те, що він брав участь у будівництві житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що будинок, право власності на який за собою зареєструвала позивачка, являється спільною сумісною власністю подружжя. Посилався на те, що його колишня дружина [PERSON] без його відома оформила право власності на житловий будинок на свою мати [PERSON] . Також вказував, що [PERSON] безпідставно викликає працівників поліції, у зв`язку із чим на нього складаються адміністративні матеріали. У судовому засіданні представники позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, підтвердивши обставини викладені у позовній заяві. Також вказав, що [PERSON] веде себе агресивно по відношенню до осіб, які проживають у спірному житловому будинку. Неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та відносно нього виносилися обмежувальні приписи. Проси суд виселити відповідача із житлового будинку, оскільки він несе суспільну загрозу для мешканців житлового будинку та перешкоджає їхньому нормальному життю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірний будинок є спільною сумісною власності його та колишньої дружини, а тому він має право на проживання в ньому. Також посилався на те, що після встановлення відносно нього заборонного припису не може потрапити до будинку, в якому залишилися його речі. Вказував на те, що будь - яких протиправних дій відносно позивачки він не вчиняв, вона більше десяти років проживає за кордоном, а тому підстав для його виселення немає. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вказав, що [PERSON] брав безпосередню участь у будівництві спірного житлового будинку. Крім цього вказував, що правила співжиття [PERSON] не порушує, до адміністративної відповідальності його за вчинення домашнього насильства відносно позивачки він не притягувався. На підставі викладеного просив суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтвердила обставини викладені в позовній заяві, вказала, що [PERSON] часто поводить себе дуже агресивно, застосовує відносно неї фізичну силу також вказувала на те, що молодший син [PERSON] відносно якого відповідача позбавлено батьківських прав, боїться його. Надала пояснення, що вона неодноразово викликала поліцію, однак це не допомагає. Не зважаючи на обмежувальний припис, який був винесений відносно [PERSON] він все одно проявляє агресію відносно неї, її дітей та матері. Просила суд позов задовольнити в повному обсязі. В судове засідання представник третьої особи Йорданештської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області не з`явився, однак сільська рада направила до суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу без участі їх представника. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи із наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка кадастровий номер 7321082000:01:002:0671 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №171796500, 171777507 від 26 червня 2019 року. Крім того, встановлено, що у вище вказаному житловому будинку окрім позивачки [PERSON] , зареєстровані та проживають її донька - [PERSON] 1981 р.н., її онуки - [PERSON] 2000 р.н., [PERSON] 2001 р.н., [PERSON] 2014 р.н. та колишній чоловік її доньки - [PERSON] 1978 р.н., що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов №1028 від 24 вересня 2020 року. Крім того, встановлено, що 06 грудня 2018 року заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі №715/1622/18, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати в будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] . Від шлюбу подружжя має троє спільних дітей: [PERSON] , який народився [INFO] , [PERSON] , який народився [INFO] , [PERSON] , який народився [INFO] . 05 грудня 2018 року заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі №715/2189/18, з [PERSON] , було стягнуто аліменти на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] 05 грудня 2018 року заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі №715/2204/18, з [PERSON] , на користь повнолітнього [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти на час навчання. 12 березня 2020 року заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі №715/331/20, з [PERSON] , на користь повнолітнього [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти на час навчання. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У статті 116 ЖК Української РСР встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Так, судом в становлено, що відповідач систематично вчиняв домашнє насильство відносно своєї дружини [PERSON] , яка є донькою позивачки, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Зокрема, постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 липня 2013 року у справі №715/1824/13, [PERSON] було визнано винним за ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 136,00 грн., за те, що 02 липня 2013 року о 20 год 00 хв. та 08 липня 2013 року о 02 год. 30 хв. в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, у себе вдома, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив суперечку зі своєю дружиною [PERSON] , в ході якої виражався на її адресу нецензурною лайкою та виганяв з будинку, чим своїми діями завдав шкоди її психічному здоров`ю. Крім того, постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 січня 2016 року у справі №715/132/16 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 та ст. 185 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 60 годин громадських робіт. Під час розгляду справи судом в становлено, що 14 січня 2016 року о 21 годині 00 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання в с. Йорданешти вчинив словесну суперечку зі своєю дружиною [PERSON] у ході якої ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою та виганяв з будинку. Згідно постанови Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року у справі №715/1017/16, [PERSON] 19 травня 2016 року в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області вчинив словесну суперечку зі своєю дружиною [PERSON] у ході якої ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою та виганяв з будинку, чим своїми діями міг завдати шкоди її психічному здоров`ю. Протягом року [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 60 годин громадських робіт. Згідно постанови Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 березня 2019 року у справі №715/472/19 [PERSON] 13 січня 2019 року близько 23 год. 00 хв. в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство, а саме психологічне насильство відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , ображав її, принижував, виражався на її адресу нецензурними словами та виганяв з будинку, штовхав, завдавши шкоду її психічному здоров`ю. [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170,00 грн. Згідно постанови Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 липня 2019 року у справі №715/1315/19, [PERSON] 24.04.2019 року близько 16:30 год., будучи особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини [PERSON] психологічного характеру, зокрема, ображав її нецензурними словами, виганяв з будинку та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.173-2 КУпАП. [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 5 діб. Згідно постанови Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 серпня 2019 року у справі №715/1797/19 [PERSON] 25.08.2019 року близько 00:20 год. та 26.08.2019 року о 00 год. 20 хв., по місцю проживання в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини [PERSON] та колишньої тещі [PERSON] , а саме: вчинив словесну суперечку в ході якої погрожував фізичною розправою та ображав нецензурною лайкою, чим своїми діями міг завдати шкоди психічному здоров`ю потерпілих, в наслідок чого вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.173-2 КУпАП. [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 діб. Окрім того, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2019 року видано обмежувальний припис на строк 6 (шість) місяців відповідачу [PERSON] відносно [PERSON] та її дітей: [PERSON] та [PERSON] , а саме: заборонено [PERSON] перебувати у місці спільного проживання [PERSON] з її малолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS] ; заборонено [PERSON] наближення на 300 метрів до місця проживання [PERSON] та її малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] обмежено [PERSON] у спілкуванні з постраждалими малолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] ; заборонено [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] та її дітьми - [PERSON] та [PERSON] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонено [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та її малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці невідомому йому, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. Окрім того, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 березня 2020 року продовжено обмежувальний припис виданий рішенням Глибоцького районного суду від 30 серпня 2019 року строком на 6 (шість) місяців стосовно - [PERSON] при цьому суд виходив із того, що є висока вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких чи особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалих осіб, такі ризики реальними та підтверджуються матеріалами справи. Крім того, заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року у справі №715/1809/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] позбавлено батьківських прав відповідача [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом встановлено, що [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, тобто за вчинення домашнього насильства щодо своєї колишньої дружини [PERSON] та їх спільних дітей та позивача, відносно нього виносилися обмежувальні приписи, що свідчить про істотну суспільну шкідливість особи. Крім того, ухвалюючи рішення про виселення відповідача, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03.09.2020 у справі «Левчук проти України». У зазначеній справі позивачка скаржилася на те, що через відмову виселити колишнього чоловіка існувала загроза подальшої віктимізації її та її неповнолітніх дітей, оскільки він систематично допускав домашнє насильство. Такі дії з боку колишнього чоловіка вплинули на психічну та фізичну недоторканність жінки, а тому в цьому сенсі належали до сфери приватного життя в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. У даному рішенні ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Позивачем, на думку суду, доведено, що протягом тривалого періоду часу вона, її донька та внуки, що проживають в її будинку разом із відповідачем, зазнавали психологічного насильства, залякування та погроз з боку [PERSON] , а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується матеріалами справи, тому наявний ризик в майбутньому насильства, якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом, а тому суд вважає, що виселення відповідача у даному випадку буде переслідувати легітимну мету та враховувати баланс інтересів позивачки та її доньки і внуків, що проживають в її будинку. При прийняття рішення судом враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у справах про домашнє насильство, права винних не можуть замінювати права потерпілих, зокрема, фізичну та психічну цілісність. При цьому суд відхиляє посилання відповідача, що житловий будинок по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, його та його колишньої дружини, оскільки такі посилання нічим не підтверджено. Встановлено, що позивачка є власником вказаного майна. Будь - яких позовних вимог про оспорювання її права власності відповідачем не заявлялося. Презумпцію набуття права власності позивачкою, передбачену ч. 2 ст. 328 ЦК України відповідачем не спростовано. Не підлягає до задоволення, на думку суду, вимога позивачки про зняття з реєстрації за місцем проживання відповідача, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року однією із підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили про виселення. А тому в цій частині слід відмовити. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині виселення відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial