Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Акціонерного товариства «Таскомбанк» (далі - відповідач), у якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 237 293,12 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем 05.12.2017 року було сплачено на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 237 293,12 грн. за погашення кредитних зобов`язань. Між тим, під час розгляду справи № 303/8746/13-ц було встановлено факт погашення боргу за кредитним договором № KU 010143 від 21 березня 2011 року. 18.04.2019 року позивачем подано заяву до АТ «Таскомбанк» про повернення надміру виплачених коштів по кредитному договору, яка залишена без задоволення, а грошові кошти на рахунок позивача повернуті не були, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2019 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва. 25.10.2019 року вказана справа надійшла до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 04.12.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.06.2020 р. стягнуто з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі - 237 293,12 грн., судовий збір в розмірі - 2 372,90 грн., а також витрати на правову допомогу у сумі - 2 000,00 грн. (а.с. 112-115 т.1) Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.10.2020 р. заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року по цивільній справі за №303/3844/19-ц скасовано і призначено справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні. Ухвалою суду від 27.05.2021 р. витребувано в Акціонерного товариства «Таскомбанк» рішення кредитного комітету відповідача (його попередника ПАТ «ВіЕсБанк) №1 від 01.10.2017 року стосовно умов повного закриття заборгованності за кредитним договором KU 010143 від 21.03.2011 року. (а.с. 241 т.2) В поясненні представник АТ «Таскомбанк» зазначає, що кошти в розмірі 237 293,12 грн не є безпідставно набутими, оскільки були враховані як погашення боргу позивачем за рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.08.2015 р. у справі №303/7705/13-ц. Зазначають, що описка в призначенні платежу платіжного документа не свідчить про помилковість зарахування коштів позивача та не створює підстав для повернення вказаних коштів. (а.с. 189-192 т.1) У відповіді на пояснення позивач зазначає, що 05.12.2017 р. ним були внесені кошти саме в рахунок виконання умов договору №KU010143 від 21.03.2011 р. за МП «Нова», помилки у призначенні платежу він не допускав. Вважає, що кошти в розмірі 237 293,12 грн безпідставно набуті АТ «Таскомбанк» .(а.с. 213-216 т.1) В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, причини неявки суду не відомі. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи те, що позиція відповідача у справі зрозуміла, висловлена у поясненні, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторони відповідача. При цьому, суд враховує, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім цього, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 р. у справі №361/8331/18 виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити з огляду на наступне. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 27.10.2015 року Мукачівським міськрайонним судом було ухвалено рішення, яким було стягнуто солідарно з МП «Нова» та [PERSON] , з МП «Нова» та [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість в розмірі 102 611,54 гривень та судові витрати. Як встановлено вказаним судовим рішенням, відповідно до Кредитного договору №KU010143 від 21.03.2011 року ПАТ "Фольксбанк" (назву якого змінено на ПАТ "ВіЕс Банк") надав відповідачу МП "Нова" кредит у розмірі 34 500,00 доларів США, кінцевим терміном повернення не пізніше 21.03.2014 року. Відповідно до Договорів поруки від 21.03.2011 року за №KU010143/S-1, №KU010143/S-2 та №KU010143/S-3, укладених між ПАТ "Фольксбанк" та [PERSON] , [PERSON] та ТзОВ "Ківін", останні взяли на себе зобов`язання відповідати перед ПАТ "Фольксбанк" по зобов`язаннях МП "Нова", що випливають з Кредитного договору №KU010143 від 21.03.2011 року. Згідно із статутом ПАТ "ВіЕС Банк", останній являється правонаступником усіх прав і обов`язків ПАТ "Фольксбанк", якого перейменовано згідно з рішенням позачергових загальних зборів акціонерів (протокол №48 від 11.10.2013 року). Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 6 грудня 2016 року у справі №303/8746/13-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 квітня 2017 року, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 2/303/2318/15, виданий на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 жовтня 2015 року у справі №303/8746/13-ц, з тих підстав, що боржник до ухвалення рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 жовтня 2015 року у справі №303/8746/13-ц згідно з квитанцією № ПН67948 від 12 жовтня 2015 року повністю сплатив визначену цим рішенням суму. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, під час розгляду справи № 303/8746/13-ц було встановлено факт погашення боргу за кредитним договором № KU 010143 від 21 березня 2011 року. Натомість, як вбачається із квитанцій від 05.12.2017 року, [PERSON] були перераховані кошти на рахунок ПАТ «ВіЕс Банк» у сумі 6 698,60 грн., 170 593,51 грн. та 63 001,01 грн., а загалом - 240 293,12 грн. При цьому в призначенні платежів вказано: оплата судових витрат згідно кредитного договору №KU010143 від 21.03.2011 року МП «Нова» згідно договору поруки №KU010143/S-2 від 21.03.2011 р. (а.с. 15), повна оплата тіла кредиту згідно кредитного договору №KU010143 від 21.03.2011 року МП «Нова» згідно договору поруки №KU010143/S-2 від 21.03.2011 р., повна оплата відсотків згідно кредитного договору №KU010143 від 21.03.2011 року МП «Нова» згідно договору поруки №KU010143/S-2 від 21.03.2011 р. (16) З 12 жовтня 2018 року правонаступником всього майна, прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» стало Акціонерне товариство «Таскомбанк» у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання ПАТ «ВіЕс Банк» до АТ «Таскомбанк». Відповідне рішення було затверджене 16 жовтня Загальними зборами акціонерів двох банків. [PERSON] звертався до АТ «Таскомбанк» із заявою про повернення сплачених коштів, яка залишена останнім поза увагою. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Судом встановлено, 05.12.2017 року позивачем помилково було сплачено кошти на рахунок ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого АТ «Таскомбанк» у той час, коли борг за кредитним договором № KU 010143 від 21 березня 2011 року погашено. При цьому, зобов`язання, які випливають з даного договору припинені в зв`язку з їх повним виконанням, що свідчить про відсутність договірного характеру відносин між сторонами щодо договору № KU 010143 від 21 березня 2011 року станом на 05.12.2017 р. Посилання представника АТ «Таскомбанк» щодо зарахування вказаних коштів в рахунок погашення боргу за рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.08.2015 р. у справі №303/7705/13-ц та наявності описки [PERSON] в призначенні платежах суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб`єктів переказу регулюються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні". У пункті 32.3 статті 32 вказаного Закону встановлено, що банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 Закону. Відповідно до пунктів 3.1, 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за №377/8976 (далі-Інструкція), платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує - його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. Реквізит "призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками. Пунктом 2.9 зазначеної Інструкції передбачено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26 цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку. Відповідно до пункту 2.29 вищезазначеної Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі. У розумінні наведених норм визначення призначення платежу належить виключно платнику. Платник може змінити реквізит "призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення. Відповідно отримувач коштів в свою чергу не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу. Спрямування коштів на погашення інших заборгованостей, ніж ті що визначені в призначенні платежу, може мати місце у випадку відсутності чіткого зазначення призначення платежу. Вищевказане узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № Б8/036-11. У даному випадку, позивач в платіжних дорученнях чітко визначив призначення платежу, надав повну інформацію про платіж (спрямування коштів), зазначивши в рахунок якої заборгованості мають бути спрямовані сплачені ним грошові кошти, а тому відповідач не міг на власний розсуд здійснювати зарахування цих платежів в рахунок боргу за рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.08.2015 р. у справі №303/7705/13-ц, погашення якої не було зазначено позивачем в платіжних дорученнях. До того ж, позивачем було надано ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.03.2020 р. у справі №303/7705/13-ц про визнання виконавчого листа, виданого 20.06.2016 р. у справі №303/7705/13-ц, таким, що не підлягає виконанню. Вирішують питання розподілу судових витрат варто вказати наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 2 372,90 грн. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Щодо стягнення витрат за правничу допомогу адвоката Печунки В.О. в розмірі 25000,00 грн варто зазначити наступне. В порушення вимог ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, договором про надання правової допомоги між позивачем та його представником, не зафіксовано вартість кожної послуги адвоката, а вказано, що тарифи, які узгоджені сторонами, зазначені у додатку 1 до цього Договору. Натомість, вказаний додаток до матеріалів справи не долучено. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У той же час, як вбачається із акту наданих послуг від 01.06.2019 року, вартість однієї години адвоката складає 714,28 грн. Так, загальна сума за складання позову складає 7 142,80 грн., на що адвокатом витрачено 10 годин, а за представництво інтересів у суді - 17 857,20 грн. При цьому, станом на 01.06.2019 року адвокат не здійснював представництво інтересів позивача у суді, так як позов до суд подано лише 13.06.2019 року, про що міститься відмітка працівника суду на першій сторінці позову, а акт про те, що вказані роботи були надані, підписано. Таким чином, сукупність вказаних обставин унеможливлює стягнення з банку на користь позивача 25 000,00 грн. як оплати за послуги адвоката. Між тим, дотримуючись принципів розумності, справедливості та співмірності, суд вважає за можливе стягнути з банку на користь позивача 2 000,00 грн. понесених витрат на правову допомогу за складання адвокатом даного позову. Щодо стягнення витрат за правничу допомогу адвоката Маргіти В.В. в розмірі 15000,00 грн варто зазначити наступне. В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підста На підтвердження витрат на правничу допомогу надано акт надання послуг від 10.08.2021 р., за яким за виконану роботу замовник сплачує виконавцю 15000,00 грн. Однак, договору про надання правової допомоги та документів, що свідчать про оплату гонорару адвокату Маргіті В.В. , оформлені у встановленому законом порядку, не надано. Відтак, відстуні підстави для стягнення з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу, надано адвокатом Маргіта В.В., в розмірі 15000,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved