Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

Представник позивача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором №36/133/05-Р від 01.06.2005 року. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 01.06.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ«УкрСиббанк» ) та відповідачем - [PERSON] було укладено кредитний договір №36/133/05-Р , згідно якого банк надав [PERSON], а останній отримав суму кредиту у розмірі - 90 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 11,50 % річних з погашенням суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком погашення кредиту, з кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 01.06.2020 року. 30.01.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ«УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору , відповідно до умов якої сторони домовились: про використання для ідентифікації договору в системі обліку банку інших номерів та зміну схеми погашення кредиту з встановленням розмір ануїтетного платежу - в сумі 735 доларів США щомісячно. В подальшому 08.04.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ«УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору , відповідно до умов якої сторони домовились про зміну строків виконання зобов'язань позичальника зі сплати процентів за договором. Однак, взяті на себе зобов'язання, щодо погашення суми отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені умовами кредитного договору та умовами додаткових угод відповідач [PERSON] належним чином не виконує. [PERSON] порушував терміни погашення суми кредиту і сплати відсотків за користування кредитом. Претензію банку з вимогою погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, відповідачем залишено без задоволення. Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 14.04.2014 року перед позивачем по кредитному договору становить 79795,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.04.2014 року становить 1 035 511,03 грн. (один мільйон тридцять п'ять тисяч п'ятсот одинадцять гривень, 03 коп.), з яких : 66 388,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.04.2014 року становить 861 527,20 грн. -заборгованість за простроченим кредитом; 13 386,60 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.04.2014 року становить 173 719,11 грн. - заборгованість по простроченим процентам; 2,99 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.04.2014 року становить 38,79 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 17,41 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.04.2014 року становить 225,93 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам. З посиланням на викладене та на норми ст.ст. 526, 530,1049,1050,1054 ЦК України, позивач просить суд, стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] загальну суму боргу по кредитному договору №36/133/05-Р від 01.06.2005 року в сумі 79 795,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.04.2014 року становить 1 035 511,03 грн. В ході судового розгляду справи позивач подав до суду заяву про уточнення розміру позовних вимог та з посиланням на правову позицію Верховного Суду України викладену у справі за № 6-145 цс 14, позивач з врахуванням уточнених позовних вимог просив суд, стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] загальну суму боргу за кредитним договором № 36/133/05-Р від 01.06.2005 року в розмірі 79795,32 доларів США та пеню в розмірі 264,72 гривень. До початку розгляду судом справи по суті відповідач [PERSON] не погоджуючись з первісним позовом звернувся до суду через уповноваженого представника з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №36/133/05-Р від 01.06.2005 року. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 01.06.2005 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір №36/133/05-Р, за умовами якого він отримав кредит на придбання нерухомого майна - квартири у розмірі 90 000 доларів США , строком з 01.06.2005 року по 01.06.2020 року. Зазначає, що вказаний кредит носить споживчий характер, іноземна валюта була видана на споживчі цілі - купівлі квартири, тобто для здійснення правочину з резидентами України. Посилається на те, що укладений кредитний договір за своїм змістом, текстом та формою суперечить чинному законодавству. Однією з підстав недійсності кредитного договору позивач за зустрічним позовом зазначає те, що відповідач не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті йому як резиденту України без індивідуальної ліцензії НБУ. На думку представника позивача , уклавши кредитний договір в валюті в доларах США, відмінній від гривні України, відповідач - банк порушив норми ст. 99 Конституції України, норми ст. 524 ЦК України, а використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу, на думку представника позивача, суперечить вимогам законодавства, зокрема Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 30.05.2007 року № 200 та вимогам встановлених ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" . Крім того, представник позивача за зустрічним позовом посилається на те, що перед укладенням договору банк не надав позичальнику інформації для здійснення свідомого вибору, не надав в повному обсязі інформацію про умови кредитування, що є порушенням приписів п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Крім того, на думку представника позивача за зустрічним позовом пункти 5.3, 7.1, розділ 7 кредитного договору є незаконними, так як не відповідають актам цивільного законодавства та порушують законні права та інтереси позичальника. Зазначає, що розділ 7 договору « відповідальність сторін» не містить жодних умов , які б регулювали відповідальність з боку Банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, а отже на думку представника позивача банком порушено принцип рівності сторін договору, а саме відповідальності сторін за невиконання умов договору та їх прав, що суперечить приписам п.9 ч.1 ст. 6 ЗУ " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Вважає, що такі умови , які включені до кредитного договору є несправедливими та є порушенням приписів п.5 ч. 2 ст. 11, п.3 ч.2 ст. 11, п. 11 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того зазначає, що договір взагалі не містить порядку його зміни який враховував би інтереси позичальника, не містить умови про порядок припинення договору, а отже суперечить приписам п.8 ч.1 ст.6 ЗУ " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Крім того, заначив, що Банк даним договором в односторонньому порядку залишив за собою право в будь - який час підвищувати процентну ставку. Крім того, однією з підстав недійсності кредитного договору представник позивача зазначає те, що позивачу за зустрічним позовом з боку Банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей , а саме стійкої вартості оплати за кредит, що є порушенням приписів ст.15, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже на думку представника позивача є достатньою підставою для визнання договору недійсним. Вказує на те, що перелічені порушення свідчать, що кредитний договір суперечить іншим актам цивільного законодавства, тому має бути визнаний недійсним. З посиланням на викладене, просить суд визнати недійсним кредитний договір №36/133/05-Р від 01.06.2005 року з моменту його укладення з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України, вказуючи, що кредитний договір суперечить актам цивільного законодавства та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до кредитного договору. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом уточнені позовні вимоги підтримав , просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові та заяві про уточнення позовних вимог, надавши суду пояснення аналогічні вказаним. Зустрічний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях. Зокрема вказав на те, що згідно п. 1.4 кредитного договору цільове призначення ( мета) кредиту - купівля квартири. Кредитний договір підписаний позичальником, він своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами даного договору , підтвердив свою здатність виконувати умови договору . З умовами та особливостями кредитування позичальник ознайомлений,про можливі валютні ризики під час виконання зобов'язання за договором повідомлений ( Розділ 9 Кредитного договору) Звернув увагу суду на п. 8.2 договору. Крім того, наголосив на тому , що Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168 та зареєстроавні в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за № 541/13808, а оскаржуваний кредитний договір №36/133/05-Р укладено 01.06.2005 року, тобто до внесення в законодавство України відповідних змін. Заначив, що відповідно до положень ст.ст. 47,ч.1 ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Представник позивача за первісним позовом зазначив, що АТ «УкрСиббанк» отримав від НБУ банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції , в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл №75-2 на право здійснювати операції з валютними цінностями. Вважає, що підстав для застосування положень ст.ст. 203,215 ЦК України не має. Зазначив, що діє презумція дійсності правочину. Представник відповідача за первісним позовом позовні вимоги зустрічного позову підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених в зустрічній позовній заяві. В задоволенні уточненого первісного позову просив відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, заперечення представників відповідача за первісним позовом , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 01.06.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ«УкрСиббанк» ) та відповідачем - [PERSON] було укладено кредитний договір №36/133/05-Р , згідно якого банк надав [PERSON], а останній отримав суму кредиту у розмірі - 90 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 11,50 % річних з погашенням суми кредиту та процентів у терміни передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів, з кінцевим терміном повернення коштів до 01.06.2020 року, що стверджується кредитним договором №36/133/05-Р від 01.06.2005 р., копія якого приєднана до матеріалів справи. /а.с. 5-9/ 30.01.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ«УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору , відповідно до умов якої сторони домовились: про використання для ідентифікації договору в системі обліку банку інших номерів та зміну схеми погашення кредиту з встановленням розміру ануїтетного платежу в сумі 735 доларів США щомісячно./а.с.10-11/ 08.04.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ«УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору , відповідно до умов якої сторони домовились про перенесення строків виконання зобов'язань позичальника зі сплати процентів за договором./а.с.12/ Відповідно до п. 1.4. кредитного договору кредит надавався відповідачу [PERSON] для купівлі квартири. Як вбачається з кредитного договору [PERSON] отримав кошти від Акціонерного інноваційного банку «УкрСиббанк» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. Факт виконання позивачем за первісним позовом своїх зобов'язань та отримання позичальником кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки №13599 від 01 червня 2005 року , та не заперечується сторонами. Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України. Як роз'яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року N 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 21 березня 2011 року по справі № 6-7цс11, за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Згідно ч.2 ст. 214 ЦПК України , при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Судом встановлено наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а також письмового дозволу №75-2 на право здійснювати операції з валютними цінностями , копії яких приєднані до матеріалів справи. Вказані обставини, спростовують доводи представника позивача за зустрічним позовом про те, що Банк уклав правочин без відповідної ліцензії ( дозволу) на право здійснення валютного кредитування фізичних осіб. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку , що вимоги представника позивача за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним з підстав укладення кредитного договору в валюті в доларах США, відмінній від гривні України та використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу є безпідставними , такими, що не грунтуються на вимогах закону та не підлягають до задоволення з мотивів викладених вище. Що стосується доводів представника позивача за зустрічним позовом про те, що умови кредитного договору викладені у п. 5.3 договору згідно яких Банк в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника, залишив за собою право в будь - який час змінити термін погашення кредиту та підвищувати процентну ставку, вимагати повернення суми кредиту є несправедливими і незаконними, так як не відповідають актам цивільного законодавства та порушують законні права та інтереси позичальника, суд виходить з наступного. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 р. № 661 (далі - Закон № 661; Закон набрав чинності з 10 січня 2009 р.), передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору банківського вкладу щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Зважаючи на закріплений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), усі рішення банку у будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку після 10 січня 2009 р. є неправомірними (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Верховний Суд у своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ з кредитно-банківських правовідносин зазначив: Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови підвищення процентної ставки, то вони мають виконуватись, а момент досягнення домовленості вважається таким, що настав. Тобто спочатку відбувається зміна процентної ставки, а потім надсилається повідомлення про це. Отже, якщо кредитний договір був укладений до 10 січня 2009 р. і в ньому сторони досягли домовленості про те, що банк має право в односторонньому порядку змінити проценту ставку, то це вже є домовленістю сторін. Якщо банком прийнято таке рішення до 10 січня 2009 р. (при підтвердженні цього юридичного факту відповідними доказами), а позичальник отримав повідомлення після цієї дати, то це є лише механізмом виконання цієї домовленості. У цьому разі важливим є визначений договором механізм виконання цієї домовленості: отримання повідомлення та, відповідно, прийняття пропозиції позичальником, чи укладання шляхом підписання додаткової угоди щодо підвищення процентної ставки. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Сторони кредитного договору відповідно до положень п.5.3. цього договору погодили, що при настанні подій, що впливають на здатність або бажання виконання позичальником зобов'язань по цьому договору, Банк має право в односторонньому порядку змінити термін погашення кредиту та плати за кредит за цим договором в порядку визначеному в розділі 11 цього договору. Положенням п.8.2 даного кредитного договору стверджується факт того, що позичальник, підписавши цей договір, засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує що всі умови договору йому цілком зрозумілі і підтвердив свою здатність виконувати умови договору , що в свою чергу спростовує доводи представника позивача за зустрічним позовом про те, що перед укладенням договору банк не надав позичальнику інформації для здійснення свідомого вибору, не надав в повному обсязі інформацію про умови кредитування, що є порушенням приписів п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». При укладенні договору відповідач за первісним позовом [PERSON] був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та йому наданий кредит на умовах обумовлених договором. Варто також зазначити, що згідно п. 28 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Із змісту кредитного договору вбачається , що сторони добровільно на договірних засадах визначили умови користування кредитом, відсотки за його користування у тому числі й конкретний випадок збільшення цих відсотків. Також згода позичальника на такі умови договору підтверджена його підписом на тексті договору. Між сторонами виникли договірні відносини (його виконання), які, перш за все, регулюються нормами ЦК України, а не Законом України "Про захист прав споживачів". Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови підвищення відсоткової ставки, то вони мають виконуватись і вважаються такими, що момент досягнення домовленості настав. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. Вони встановлюються , зокрема Цивільним Кодексом України (статті 1048-1052, 1054). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди. Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України , про що свідчать їх підписи на договорі. Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку відповідача [PERSON] отримання кредиту, з боку позивача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним , а доводи представника позивача за зустрічним позовом вважає власним тлумаченням ним норм чинного законодавства та обставин справи, в зв'язку з чим суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що представником позивача за зустрічним позовом не доведено наявність обставин, які є підставою для визнання кредитного договору №36/133/05-Р від 01.06.2005 р. недійсним, а відтак, у задоволенні зустрічних позовних вимог належить відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю. Що стосується позовних вимог за первісним позовом суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до розділу 4 кредитного №36/133/05-Р від 01.06.2005 р. позичальник зобов'язався повернути суму кредиту, сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок Банку в порядку та на умовах передбачених цим договором. Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. Відповідно до п.7.1 за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, банк має право вимагати від позичальника додатково до встановленої ставки за кердит сплатити пеню з розрахунку 0,2 % від суми зазаначеної заборгованості, розрахованої за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. Приписами ч.3 ст. 549 ЦК України встановлено, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як встановлено судом, у порушення умов кредитного договору [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом на 14.04.2014 року в нього утворилась заборгованість перед кредитором в сумі 79774,92 доларів США, а не в сумі 79795,32 долари США як зазначено в заяві про уточнення позовних вимог та пеня в розмірі 264,72 гривень, що стверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором . /а.с. 13-25/ Відповідно до умов кредитного договору №36/133/05-Р від 01.06.2005 року сторони погодили строки та розміри погашення кредиту та виплати відсотків. Відповідно до умов договору та додаткових угод до кредитного договору відповідач [PERSON] зобов'язався щомісяця погашати заборгованість за кредит та сплачувати відсотки, а також остаточно погасити кредит в строк остаточного погашення. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав зобов'язання, передбачені вищезазначеним договором про надання споживчого кредиту №36/133/05-Р від 01.06.2005 року та додатковими угодами у строки, встановлені цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Так як своїх зобов'язань за кредитним договором [PERSON] не виконував належним чином, то у позивача виникло право вимагати від боржника дострокового повернення кредитних коштів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З урахуванням всіх обставин справи, оцінюючи в сукупності вищевикладені фактичні обставини, положення закону, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд вважає , що уточнені позовні вимоги за первісним позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» згідно договору про надання споживчого кредиту №№36/133/05-Р від 01.06.2005 року заборгованості підлягають до часткового задоволення, а саме в сумі 79774,92 доларів США (сімдесят дев'ять тисяч сімсот сімдесят чотири дол.США, 92 центів) та пеню в розмірі 264,72 гривень (двісті шістдесят чотири грн., 72 коп.), що підтверджується приєднаним до матеріалів справи розрахунком суми боргу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До складу судових витрат, відповідно до статті 79 ЦПК України, віднесено витрати на правову допомогу.

Outcome: partial