Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи позовні вимоги наявністю спору між сторонами з приводу поділу сумісного майна нажитого під час шлюбу. В подальшому, уточнюючи свої позовні вимоги, позивач просила поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та виділити у власність [PERSON] автомобіль РАФ 2203101 вартістю 20989 грн. 72 коп. і визнати право власності на нього. Відповідачу [PERSON] позивач просила виділити автомобіль РУТА 22 СПГ, вартістю 229335 грн. 56 коп., меблевий гарнітур „Вікторія" вартістю 4000 грн. 00 коп., диван „Американка" вартістю 1000 грн., кухонний куточок вартістю 600 грн. 00 коп., рушницю МЦ-20 вартістю 1800 грн. і визнати за ним право власності на це майно. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за переотриману частку у спільному майні подружжя в сумі 107872 грн. 92 коп., а також судові витрати. Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 02 квітня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності і виділено меблевий гарнітур „Вікторія", вартістю 4000 грн. Визнано за [PERSON] право власності і виділено диван „Американка", вартістю 1000 грн., кухонний куточок „Затишок", вартістю 600 грн., рушницю МЦ-20, вартістю 1800 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відхилення від рівності часток в сумі 300 грн. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу пасажирський автобус „Рута-22 СПГ, білого кольору, ідентифікаційний номер шасі (VIN) [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], 2010 року випуску. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу пасажирський автобус „Рута-22 СПГ, білого кольору, ідентифікаційний номер шасі (VIN) [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], 2010 року випуску. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу - пасажирський мікроавтобус „РАФ 2203101 "Латвія", бежевого кольору, номер шасі [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], 1991 року випуску. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу - пасажирський мікроавтобус „РАФ 2203101 "Латвія", бежевого кольору, номер шасі [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], 1991 року випуску. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 832 грн. 80 коп. Не погоджуючись з даним рішенням, [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване, ухвалено без з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і є таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги, [PERSON] зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сторони припинили шлюбні відносини та спільне проживання з 2010 року, а не з листопада 2008 року, оскільки вказаний факт встановлений в рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, вказує, що на початку 2010 року він придбав автобус РУТА 22 СПГ за кошти, які надала йому його мати та в період коли між сторонами вже припинилися подружні стосунки, а тому вказаний автомобіль не є об'єктом спільної сумісної власності. Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції в порушення п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" ухвалив рішення про розділ між сторонами по справі рухомого майна, не перевіривши його наявності, оскільки на час розгляду справи вказаних речей не існувало. Також, апелянт посилається на те, що місцевий суд в порушення вимог закону не застосував до спірних правовідносин строків позовної давності. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Незаконність оскаржуваного рішення апелянт, обґрунтовує тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано вимог ч. 1,2 ст. 71 СК України, відповідно до яких майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. [PERSON] зазначає, що поділивши транспортні засоби по 1/2 частині місцевий суд фактично позбавив її права володіти і розпоряджатися вказаним майном, так як спірні автомобілі знаходяться у відповідача і користуватися ними вона не має можливості. Апелянт також вважає необґрунтованим рішення місцевого суду в частині розділу між сторонами рухомого майна, зокрема виділу їй у власність меблевого гарнітуру „Вікторія", оскільки суд не перевірив чи є вказане майно у відповідача в наявності. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2013 року і згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано (а.с.6). Згідно даних МРЕВ - 2000 та системи „НАІС ДДАІ" [PERSON] є власником автомобілів РАФ 2203101 „Латвія" та автомобіля РУТА 22 СПГ (т.1, а.с.7). Відповідно до накладної № 104 від 24 лютого 2010 року [PERSON] придбав у ВАТ „Часовоярський ремонтний завод" автобус загального призначення „Рута" 22 двиг. 4216 за 137140,00 грн. (а.с.36). Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 019А_2004 від 26.07.2004 року [PERSON] придбав у комунального лікувально-профілактичного закладу „Чернігівська міська лікарня № 2" автобус РАФ - 22031, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Ціна продажу об'єкту складає 3400,00 грн. (а.с.40) . Згідно висновку експерта судової авто-товарознавчої експертизи № 40 від 6 березня 2015 року: - середня ринкова вартість колісного транспортного засобу - пасажирського автобусу „РУТА - 22СПГ", державний реєстраційний № [NUMBER], станом цін на дату складання висновку - 06.03.2015 року, складає 229335,56 грн.; - середня ринкова вартість колісного транспортного засобу - пасажирського автобусу „РАФ - 2203101 „Латвія", державний реєстраційний № [NUMBER], станом цін на дату складання висновку - 06.03.2015 року, складає 20989,72 грн. Задовольняючи частково позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що все спірне майно було нажите під час спільного сумісного проживання подружжя і вони мають право на їх поділ. Крім цього, місцевий суд вказав, що за відсутності обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а також того факту, що неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд першої інстанції визнав ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишив майно у їх спільній частковій власності. Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов без достатнього з'ясування всіх обставин справи та вимог матеріального закону, а тому колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитися не може, виходячи з наступного. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23). Ст. ст. 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визнано домовленістю між ними. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Матеріали справи не містять домовленості сторін щодо способу поділу спірного автомобіля „РУТА 22 СПГ". Доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що спірний автомобіль „РУТА 22 СПГ" придбавався за кошти, які надала йому його мати та в період коли між сторонами вже припинилися подружні стосунки, а тому вказаний автомобіль не є об'єктом спільної сумісної власності, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом. Зокрема, сукупність доказів по справі: народження у сторін дитини [PERSON] 13 квітня 2009 року, акт обстеження сім'ї для перевірки цільового використання допомоги при народження дитини по [ADDRESS] (том 1 а. с. 48), дані адміністрації Дитячої поліклініки № 1 Чернігівської міської ради (том 1 а. с. 106) про первинний патронаж [PERSON] по [ADDRESS] і надання медичної допомоги до листопада 2010 року, свідчить про існування родинних відносин між сторонами у 2008 - 2010 роки. Таким чином, [PERSON] має права на частку в спірному автомобілі „РУТА 22 СПГ", оскільки вказаний автомобіль придбавався в період спільного сумісного проживання подружжя, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу - пасажирський мікроавтобус „РАФ 2203101 "Латвія" за кожним із сторін, оскільки сторони не досягли домовленості щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду при розподілі спільного автомобіля „РУТА 22 СПГ". У зв'язку з викладеним, колегія суду апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин в цій частині рішення, визначено закон, який регулює ці правовідносини та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а тому підстав для скасування рішення суду у вищевказаній частині, передбачених вимогами ст. 309 ЦПК України, не встановлено. Однак, місцевий суд, розглядаючи справу, в порушення вимог СК України та положень постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" не перевірив наявності майна на час припинення спільного ведення господарства, яке позивач просив розділити, обсяг спільно нажитого майна та не з'ясував джерело і час його придбання. Зокрема, при наявності товарного чеку на купівлю спірних меблів, позивачем при розгляді справи ставилася під сумнів теперішня наявність спірних меблів у відповідача, а відповідач не заперечував їхньої відсутності, окрім рушниці МЦ-20, вартістю 1800 грн. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи викладене, а зокрема відсутність спірних меблів та те, що ними розпорядився відповідач проти волі позивача і не в інтересах сім'ї, колегія апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині поділу в натурі меблевих речей, не врахувавши вищевказаних норми закону та вищевказаних обставин справи, а тому вартість вказаного майна необхідно врахувати при поділі майна, за виключенням рушниці, право власності на яку, згідно рішення суду першої інстанції, вірно визнано за відповідачем, оскільки його доводи про те, що вона йому була подарована не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. На підставі викладеного, апеляційний суд при здійсненні поділу майна вбачає підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання за нею права власності на транспортний засіб мікроавтобус „РАФ 2203101 „Латвія", виходячи з відсутності меблевих речей, вартість яких необхідно врахувати при здійсненні поділу, з компенсуванням відхилення від рівності часток. Твердження апелянта [PERSON] про те, що місцевий суд в порушення вимог закону не застосував до спірних правовідносин строків позовної давності є необґрунтованими, оскільки позивач дізналася про порушення свого права в квітні 2014 року, коли транспортний засіб "РУТА" - 22 СПГ був забраний зі стоянки і вона саме з цього часу не мала до нього доступу. Також, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що сторони здійснили поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності згідно ст. 69 СК України або про обізнаність позивача до квітня 2014 року про порушення її права власності. За наведених обставин, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про поділ пасажирського мікроавтобусу „РАФ 2203101 „Латвія" та поділу в натурі спірних меблів, ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про визнання за [PERSON] права власності на транспортний засіб мікроавтобус „РАФ 2203101 „Латвія", бежевого кольору, номер шасі [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], 1991 року випуску та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] відхилення від рівності часток в сумі 5894,86 грн. (10494,86(1/2 вартості автомобіля РАФ)-2800(1/2 вартості спірних меблів)-1800(вартість рушниці)=5894,86). В іншій частині рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 02 квітня 2015 року, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, належить залишити без змін.

Outcome: partial