Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

В Острозький районний суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку ст. 1191 Цивільного кодексу України звернулося ДП "Ізяславське лісове господарство". Свою заяву аргументують тим, що 16 жовтня 2007 року [PERSON] був прийнятий на роботу в Державне підприємство "Ізяславське лісове господарство" лісником обходу №2 Кунівського лісництва, що підтверджується наказом від 15.10.2007 року №134-к. 01.02.2010 року відповідача було переведено на посаду майстра лісу 2 ЛВД Кунівського лісництва. 01.09.2010 року відповідача було переведено на посаду майстра лісу 1 ЛВД Кунівського лісництва, що підтверджується наказом від 01.09.2010 р. №80-к. Зазначають, що відповідач був ознайомлений з посадовими обов'язками належним чином, що підтверджується посадовою інструкцією майстра лісу Державного підприємства "Ізяславське лісове господарство". Між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, що підтверджується договором про повну матеріальну відповідальність. В січні 2010 року була затверджена дислокація утворених виробничих дільниць в складі лісових кварталів, згідно якого квартал №5 віднесено до виробничої дільниці №2, що підтверджується наказом №18 від 28.01.2010 року і відповідач прийняв у майстерську дільницю №2 квартали з майстерської дільниці №1. При перевірці майстерської дільниці Кунівського лісництва ДП ''Ізяславський лісгосп", проведеної на підставі наказу від 08.10.2010 року №155, відповідальним за яку був відповідач, порушень лісового законодавства виявлено не було, що підтверджується актом перевірки від 29.10.2010 року. При проведенні контрольної ревізії майстерської дільниці №2 Кунівського лісництва ДП "Ізяславстький лісгосп", відповідальним за яку являвся відповідач, виявлено наявність незаконної рубки дерев, що підтверджується актом від 04.05.2011 року. Відповідач був звільнений з роботи в зв'язку з втратою довіри, що підтверджується наказом від 27.05.2011 року №50-к . Хмельницькою міжрайонною природоохоронною прокуратурою було порушено кримінальну справу стосовно відповідача, який працюючи на посаді майстра лісу Кунівського лісництва Державного підприємства "Ізяславське лісове господарство", будучи згідно із займаною посадою службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими повноваженнями, через службову недбалість не забезпечив охорону ввірених йому лісових насаджень від незаконних порубок і допустив вчинення невідомими особами самовільної порубки дерев, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам. Відповідно до проведеного на підставі розрахунку такс обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 року №665, у результаті службової недбалості відповідача, що виразилося у неналежному виконанні своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, загальна сума збитків, нанесених самовільною порубкою становить 148567,55 грн., чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам. Відповідно до вироку Ізяславського районного суду від 04.04.2012 року [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.367 КК України. Вирок вступив в закону силу 19.04.2012 року. Даним вироком встановлено, що навколишньому природному середовищу було заподіяно шкоду самовільною порубкою на суму 148567,55 грн. і що шкоду заподіяно з вини відповідача. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.07.2012 року постановлено стягнути з позивача на користь держави в особі Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області 148567,55 грн. як відшкодування шкоди завданої незаконною порубкою дерев. Згаданою постановою встановлено обставини за яких було заподіяно шкоду навколишньому природному середовищу і що шкоду заподіяно з вини відповідача. Також вказаною постановою винесено рішення про стягнення з ДП "Ізяславський лісгосп" судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги, всього в сумі 4457,03 грн. На виконання згаданої постанови Господарським судом Хмельницької області видано накази про примусове виконання рішення суду. 01.11.2012 року відкрито виконавчі провадження з виконання наказів Господарського суду Хмельницької області від 08.10.2012 року №13/5025/399/12 щодо сплати судових витрат. Згідно наказів Господарського суду Хмельницької області підлягає стягненню з позивача на користь держави 2971, 35 грн. судового збору за подання позовної заяви та 1485,68 грн. за подання апеляційної скарги, всього в сумі 4457,03 грн., що підтверджується постановами про відкриття виконавчого провадження. Позивач сплатив в дохід Державного бюджету судовий збір за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги, в сумі 4457,03 грн., що підтверджується відповідними довідкою та платіжним дорученням. Вказує, що позивач сплативши кошти на оплату судового збору поніс непередбачувані витрати, які не відносяться до виробничих, і вважає, що позивачу заподіяно шкоду відповідачем на вказану суму. Вважає, що в результаті бездіяльності відповідача було завдано шкоду навколишньому природному середовищу і постановою суду з позивача стягується дана шкода. Позивач сплатив судовий збір згідно постанови Рівненського апеляційного господарського суду. Відповідач порушив права позивача, який зобов'язаний був понести витрати, що є наслідком порушення його прав, тому вважає, що шкідливі наслідки об'єктивно походять від даної протиправної бездіяльності відповідача, який порушив свої посадові обов'язки. Зазначає, що з метою погашення заборгованості позивачем 06.06.2013 року направлено відповідачу вимогу про відшкодування витрат, відповідь на вимогу останній не надав. Просить стягнути вказану заборгованість з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав посилаючись на обставини викладені в заяві. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, просили справу розглядати без їх участі, позов не визнали. Представник відповідача подав заперечення на позов, у якому вказує, що позивач вважає, оскільки 11.07.2012 року постановою Апеляційного господарського суду стягнуто з ДП „Ізяславське лісове господарство" 4457,03 грн. судового збору у справі за позовом Хмельницького міжрайонного природоохоронного прокурора м. Нетішин в інтересах держави до ДП „Ізяславське лісове господарство" то судові витрати понесені у зв'язку з тим, що [PERSON] через неналежне виконання обов'язків майстра лісу допустив незаконну порубку дерев і підприємство програло справу про відшкодування завданої такою порубкою шкоди, позивач вважає, що судові витрати понесені ДП „Ізяславське лісове господарство" у зв'язку із господарською справою про відшкодування шкоди державі, є прямою дійсною шкодою, а тому підлягають стягненню з відповідача. Зазначає, що ч. 2 ст. 130 КЗпП України визначено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Проте вважає, що між діями [PERSON] та присудженим позивачу відшкодуванням судового збору, сплаченим ДП „Ізяславське лісове господарство" на підставі постанови Апеляційного господарського суду у розмірі 4457,03 грн., відсутній причинний зв'язок, оскільки сплату судового збору не можна розглядати як шкоду в значенні ст. 130 КЗпП України чи норм цивільного законодавства, оскільки судовий збір є процесуальною категорією та стягується відповідно до норм процесуального, а не цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вказує, що ДП „Ізяславське лісове господарство" виключно власними діями призвело до необхідності сплати судового збору оскільки не виплатило нараховані державою збитки у позасудовому порядку, довело справу до необхідності судового розгляду та несення судових витрат. Крім того, судові витрати не є такими, що випливали із дій [PERSON], оскільки їх сплати підприємство могло уникнути добровільно відшкодувавши завдану державі шкоду. Зазначає, що [PERSON] не був учасником господарського спору. Необхідність сплати ДП „Ізяславське лісове господарство" коштів на відшкодування судового збору у розмірі 4457,03 грн. було результатом дій підприємства як сторони у господарській справі, і у причинному зв'язку з діями [PERSON] не перебуває. Представник позивача подав зауваження на заперечення в якому вказує, що шкода - це непередбачувані витрати, які позивач сплатив з вини відповідача. Зазначає, що це збитки, які понесло підприємство. Вказує, що відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності через завдані ним збитки, і саме його дії призвели до того, що підприємство в подальшому відповідало в господарському суді і понесло зазначені витрати. Вважає, що бездіяльність відповідача перебуває у прямому причинному зв'язку з необхідністю сплати позивачем судового збору. З матеріалів справи встановлено наступне. 15 жовтня 2007 року [PERSON] був прийнятий на роботу в Державне підприємство "Ізяславське лісове господарство" лісником обходу №2 Кунівського лісництва, що підтверджується наказом від 15.10.2007 р. №134-к. (а.с.6) 01.09.2010 року [PERSON] було переведено на посаду майстра лісу 2 ЛВД Кунівського лісництва. 01.09.2010 року його було переведено на посаду майстра лісу 1 ЛВД Кунівського лісництва, що підтверджується наказом від 01.09.2010 р. №80-к. (а.с.7-8) 01.02.2010 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність відповідно до якого [PERSON] прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, що підтверджується договором про повну матеріальну відповідальність. (а.с.12) На підставі наказу від 08.10.2010 року №155, було проведено перевіку майстерської дільниці Кунівського лісництва ДП "Ізяславський лісгосп", відповідальним за яку був [PERSON], порушень лісового законодавства виявлено не було, що підтверджується актом перевірки від 29.10.2010 року. (а.с.13) При проведенні контрольної ревізії майстерської дільниці №2 Кунівського лісництва ДП "Ізяславстький лісгосп", відповідальним за яку являвся відповідач, виявлено наявність незаконної рубки дерев, що підтверджується актом від 04.05.2011 року. (а.с14) Відповідач був звільнений з роботи в зв'язку з втратою довіри, що підтверджується наказом від 27.05.2011 року №50-к. (а.с.15) Відповідно до вироку Ізяславського районного суду від 04.04.2012 року [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.367 КК України. Вирок вступив в закону силу 19.04.2012 року. (а.с.16-20) Суд перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У відповідності п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року № 14, право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. За ч. 2 ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно п.З.ч.1. ст. 134 ККЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, пряма дійсна шкода передбачає наявність безпосереднього причинного зв'язку між діями особи та негативними наслідками. Проте між діями [PERSON] та присудженим позивачу відшкодуванням судового збору, сплаченим ДП „Ізяславське лісове господарство" на підставі постанови Апеляційного господарського суду у розмірі 4457,03 грн., відсутній причинний зв'язок. Сплату судового збору не можна розглядати як шкоду в розумінні ст. 130 КЗпП України чи норм цивільного законодавства, оскільки судовий збір є процесуальною категорією та стягується відповідно до норм процесуального, а не цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. ДП „Ізяславське лісове господарство" як сторона по справі виключно власними діями призвело до необхідності сплати судового збору, оскільки не виплатило нараховані державною збитки у позасудовому порядку, довело справу до необхідності судового розгляду та несення судових витрат. Судові витрати не є такими, що слід розглядати як шкоду, заподіяну підприємству діями [PERSON], оскільки їх сплати підприємство могло уникнути добровільно відшкодувавши завдану державі шкоду. [PERSON] не був стороною господарського спору, як третя особа до участі у справі не залучався, у зв'язку з чим був позбавлений можливості вносити свої заперечення під час розгляду справи, впливати на її перебіг. За таких умов судове рішення, яке приймалося без участі [PERSON], не може призвести до негативних для нього наслідків. За вказаних обставин необхідність сплати ДП „Ізяславське лісове господарство" коштів на відшкодування судового збору у розмірі 4457,03 грн. було результатом дій підприємства як сторони у господарській справі, і у причинному зв'язку з діями [PERSON] не перебуває. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Outcome: dismissed