Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою про скасування Наказу № 69-В від 30.06.2020 року "Про припинення Комунального закладу ЛОР "Львівський протитуберкульозний диспансер". Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.06.2020р. директором комунального закладу ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» видано наказ №69-В «Про припинення комунального закладу ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер». Як на підставу видачі наказу, відповідач посилається на рішення Львівської обласної ради № 874 від 10 вересня 2019р. «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області», в пункті 1 якого зазначено припинити комунальний заклад ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» (ідентифікаційний код юридичної особи 41866172, місцезнаходження: 79019, м. Львів, вул. Бой-Желенського, 5). Вона, позивачка, вважає наказ № 69-В від 30.06.2020р. незаконним, зважаючи на те, що відповідно до статуту припинення диспансеру (злиття, приєднання, поділ, перетворення, ліквідація) здійснюється за рішенням власника та наказів засновника в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Зазначає, що відповідач не є ні власником, ні засновником диспансеру, тому не наділений повноваженням видавати наказ про припинення (ліквідацію) диспансеру. Звертає увагу суду, що на розгляді в Північному Апеляційному Господарському суді м. Києва на розгляді знаходиться справа № 914/629/20 за позовом Вільної первинної профспілки комунального закладу ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» до Львівської обласної ради про визнання протиправним Рішення Львівської обласної ради №874 від 10 вересня 2019р. та таким, що винесено всупереч ч.2 ст. 49 Конституції України, якою заборонено скорочувати кількість лікувальних закладів. Вказує, що директор зобов`язаний оскаржуваний наказ, який грубо порушує законні права працівників. Відтак, просить ухвалити рішення, яким визнати наказ №69-В від 30.06.2020р. «Про припинення комунального закладу ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», що розташований за адресою м. Львів, вул. Бой - Желенського 5, протиправним та таким, що виданий особою, не наділеною відповідними повноваженнями. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09 липня 2020 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою судового засідання від 28 липня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті цивільну справу. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2020 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Львівську обласну раду, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, Департамент охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації. Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить прийняти рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що директор комунального закладу діяв відповідно до рішень власника комунального закладу - Львівської обласної ради, засновника комунального закладу - Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, та затвердженого статуту диспансеру. Відповідно до рішення Львівської обласної ради ХХ чергової сесії VІІ скликання від 10.09.2019 № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області», комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» був припинений в результаті проведеної реорганізації, шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр». Відповідно до прийнятого рішення власника, Управлінням видано наказ 25.09.2020№ 93-з «Про комісію з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», яким зобов`язано директора комунального закладу попередити усіх працівників закладу про наступне вивільнення, відповідно до п.1 ст.40 та ст.49-2 КЗпПУ, створити комісію з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», вжити необхідних заходів для проведення державної реєстрації його припинення та інше. Таким чином, при прийнятті оскаржуваного наказу Квасній Р.А. діяв відповідно до повноважень, передбачених статутом і рішень власника і засновника комунального закладу. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 26 січня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача та визнано обов`язковою явку в судове засідання комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради "Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально - діагностичний центр" для дачі пояснень з приводу обставин справи. Департаментом охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що відповідно до статуту комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», диспансер перебуває у спільній власності територіальних громад Львівської області в особі Львівської обласної ради, засновником є Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, а галузеве управління диспансером здійснює Департамент охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації. Відповідно до статуту, припинення диспансеру здійснюється за рішенням власника та наказів засновника в порядку, передбаченому чинним законодавством відповідно до п.9.3 статуту для проведення ліквідації диспансеру створюється ліквідаційна комісія, яка складає ліквідаційний баланс. Рішенням Львівської обласної ради від 10.09.2019р. №874 припинено диспансер шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр", який є правонаступником диспансеру. На підставі прийнятих рішень власником та засновником диспансеру, директором диспансеру прийнято відповідні накази щодо їх виконання. Відтак, директор диспансеру Квасній Р.А. при прийнятті наказу №69-В від 30.06.2020р. діяв в межах наданих йому статутом та рішеннями власника та засновника. Львівська обласна рада у своєму відзиві просить відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Зазначає, що директор комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» в межах повноважень на підставі рішення Львівської обласної ради, наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради видав оспорюваний наказ. Звертає увагу суду, що рішення Львівської обласної ради від 10 вересня 2019 року №875 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області» не скасовано та є чинним. Посилання позивача на справу №914/629/20 є необґрунтованим, оскільки перебуває в провадженні Господарського суду м. Києва. У відзиві на позовну заяву комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради "Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр" просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що оспорюваний наказ виданий у чіткій відповідності відповідно до рішення №874 від 10.09.2019р. та наказу №93-3 від 29.09.2019р. Позивачем заявлені лише вимоги про визнання недійсним рішення, яке вичерпало свою дію фактом його виконання. Скасування такого акту не породжує жодних наслідків для позивача. Оспорюваний наказ не підміняє собою рішення власника Львівської обласної ради про припинення юридичної особи закладу охорони здоров`я. Оспорюваний наказ виданий головою в межах його повноважень, наданих наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 25.09.2019р. №93-3. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11 березня 2021 року залучено в якості співвідповідачів та визнано обов`язковою явку в судове засідання директора комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр" Рака Любомира Михайловича та Львівську обласну державну адміністрацію. Львівська обласна державна адміністрація у відзиві на позовну заяву просить відмовити в задоволенні позову, позовну заяву вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Оскаржуваний наказ виданий на виконання рішення №874 від 10.09.2019р. та наказу №93-3 від 29.09.2019р. Зазначає, що при припиненні диспансеру вчинено усі дії відповідно до законодавства України. В судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву, надала аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, просить позов задоволити. Крім того, на обґрунтування позовних вимог долучила до матеріалів справи ухвалу Господарського суду Львівської області від 16 березня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15 липня 2020 року в справі №914/629/20. В судовому засіданні представники відповідачів, кожен окремо, заперечили проти задоволення позовних вимог, зазначили, що оспорюваний наказ виданий відповідно до рішення №874 від 10.09.2019р. та наказу №93-3 від 29.09.2019р. в межах повноважень, наданих директору статутом диспансеру. На спростування позовних вимог представником Львівської обласної ради до матеріалів справи долучено рішення Господарського суду м. Києва від 08.07.2021р. в справі №910/13783/20. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до рішення Львівської обласної ради від 21 березня 2017 року № 401 «Про реорганізацію фтизіатричної служби Львівської області» Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський протитуберкульозний диспансер» і Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу» реорганізовано шляхом злиття в комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» та вирішено встановити, що Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» є правонаступником Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу» та Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський протитуберкульозний диспансер». Судом встановлено, що відповідно до статуту комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», затвердженого наказом управлінням від 03.07.2018р №34-с, диспансер перебуває у спільній власності територіальних громад Львівської області в особі власника - Львівської обласної ради. Засновником Диспансеру є Управління, яке діє від імені власника. Галузеве управління Диспансером здійснюється департаментом охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації. Відповідно до розділу 5 пункту 5.3. статуту Диспансеру галузеве управління діяльністю диспансеру здійснює Департамент і до його компетенції належить виконання функцій головного розпорядника коштів, здійснення фінансування Диспансеру, забезпечення контролю за виконанням актів законодавства в частині трудового законодавства. Відповідно до Положення про управління майном спільної власності Львівської обласної ради затвердженого рішенням Львівської обласної ради від 23.06.2006 №33, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради є органом Львівської обласної ради, що утворюється з метою здійснення повноважень щодо управління майном спільної власності Львівської обласної ради. Рішенням Львівської обласної ради від 10.09.2019 р. № 874 прийнято рішення про припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр». Прийнятим рішення Власника відповідно до п. 12.1. зобов`язано Управління спільно з Департаментом забезпечити здійснення в установленому порядку заходів, пов`язаних з припиненням Диспансеру. Відповідно до прийнятого рішення Власника, Управління видало наказ 25.09.2020 №93-з «Про комісію з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер». Згідно рішення Львівської обласної ради від 10.09.2019 р № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області» встановлено, що Львівська обласна рада вирішила припинити КЗ ЛОР "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний Центр" (п.1), встановити, що КНПЛОР "Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний Центр" є правонаступником майна, прав та обов`язків КЗ ЛОР "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер». Згідно наказу №93-3 від 25.09.2019 «Про комісію з припинення комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» директору КЗ ЛОР "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» наказано попередити усіх працівників закладу про наступне вивільнення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпПУ та ст. 49-2 КЗпПУ. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у справі №914/629/20 позовну заяву Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер" до Львівської обласної ради та Управління майном спільної власності Львівської обласної ради про скасування рішення Львівської обласної ради №874 від 10.09.2019 та зупинення дії наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради №71-3 від 03.03.2020 повернуто. Ухвала не оскаржена та набрала законної сили. Рішенням Господарського суду м. Києва від 08.07.2021р. у справі №910/13783/20 в позові Вільної первинної профспілки, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» до Львівської обласної ради та Управління майном спільної власності Львівської обласної ради про скасування рішення Львівської обласної ради №874 від 10.09.2019 та зупинення дії наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради №71-3 від 03.03.2020 відмовлено. Судом встановлено, що Львівською обласною радою було дотримано всіх вимог законодавства України, не перевищено наданих законом повноважень і прийнято законне рішення про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області, а позивачем не надано доказів неправомірності прийняття Львівською обласною радою оскаржуваного рішення. Станом на день розгляду даної справи, рішення Господарського суду м. Києва від 08.07.2021р. у справі №910/13783/20 оскаржується в апеляційному порядку. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь - які докази, які б свідчили про нечинність чи скасування рішення «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області». Відтак, необґрунтованими є посилання позивача на те, що дію рішення № 874 від 10.09.2019 щодо припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» зупинено. Відповідно до оскаржуваного наказу № 69-В від 30.06.2020 «Про припинення комунального закладу ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», на виконання рішення Львівської обласної ради від 10.09.2019 № 874 вирішено, зокрема, видати накази про вивільнення 174 (ста сімдесяти чотирьох) працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з скороченням штату працівників з 01.07.2020 р. Разом з тим, стороною відповідачів, при чому жодним із представників у судовому засіданні, не спростовані доводи позивачки щодо: -відсутності на час видачі спірного наказу погодження з первинною профспілковою організацією скорочення та вивільнення 174 працівників; -відсутності на час видачі спірного наказу належно оформлених попереджень 174 працівників про їх вивільнення, які б вказували на дотримання стороною відповідачів, пнричому кожним окремо, вимог ст. 43 Конституції України та статей 41 і 49 -2 КЗпП України; -відсутності належних пропозицій щодо працевлаштування 174 працівників у період визначений законом (статті 42, 49-2 КЗпП України). Жодним із представників сторони відповідача ні у своїх відзивах, ні в ході судового розгляду справи так і не надано суду будь - яких пояснень щодо правомірності та законності п.1.1 Наказу № 69-В від 30.06.2020, як і його змісту ", а саме: .... Старшому інспектору кадрів [PERSON] видати накази про вивільнення 174 (ста сідесяти чотирьох) працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку з скороченням штату працівників з 01.07.2020 року......" . Отже, видаючи спірний Наказ, його автор наказав старшому інсектору кадрів [PERSON] видати накази про вивільнення 174 працівників, тобто особі, що апріорі не наділена повноваженнями видавати накази від імені установи (роботодавця)., а тим більше про вивільнення працівників. З даного наказу не виявляється можливим встановити, чи входять до складу 174 працівників ще й 22 працівника, що перебувають у відпустках по догляду за дитиною, а також чи увійшла у це число сама [PERSON] . У протилежному випадку, автор спірного Наказу сам собі цим наказом наказав, - видати наказ про вивільнення 174 працівників!. Відтак, даний пункт спірного Наказу породив не передбачувану законом підставу на вивільнення посад, а тому не може бути визнаний судом законним в силу того, що його зміст є яскравим проявом правового та професійного нігілізмів, що призвів до порушення конституційних прав значної кількості громадян, а саме видач наказів на незаконне звільнення , захист яких гарантується Основним Законом. Відповідач Квасній Р.А. - директор Комунального закладу Львівської обласної Ради " Львівський обласний протитуберкульозний диспансер", як автор спірного наказу, в судове засідання не прибув, пояснень протилежного тому, що встановлено судом не надав. Не спростували встановлених судом фактів і представники відповідачіув. Більш того, суду так і ненадалося можливим встановити, шляхом судового слідства через пояснення представників відповідачів, - хто саме є роботодавцем осіб зазначених у п. 1.1. спірного Наказу та чи підлягали ці особи вивільненню саме за спірним Наказом. З огляду на викладене, та інші факти встановлені судом під час вирішення даного спору, суд вважає встановленою статисфакцію правового та професійного нігілізмів в діях відповідачів, щодо дотримання конституційних та законодавчих вимог при вирішенні питань , передбачених ст. ст. 40, 42, 49 -2 КЗпП Укркаїни , які вирішувалися за спірним Наказом. Отже, пункт 1.1 спірного Наказу, прямо суперечить вимогам ст. 43 Конституції України , відповідно до якої захист громадян від незаконного звільнення гарантується, і такий захист гарантовано ст. 55 Основного Закону України. Також, згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною 6 статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Про вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Одночасно з попередженням про звільнення через зміни в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. За відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на свій розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації і розміру оплати праці. В судовому засіданні сторна відповідача не надала доказів на підтвердження виокння стороною відповідача і даної вимоги. Згідно зі ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу. Онак, стороною відповідача не було надано доказів, що така вимога виконувалася до видачі спірного наказу. У той же час, позивачка стверджує, що дане питання не узгоджувалося і ці твердження не спргостовані жодним із представників відповідача. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до постанови ВС від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17, при звільненні працівника у зв`язку зі скороченням штату роботодавець зобов`язаний йому запропонувати всі вакансії, що відповідають вимогам посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Представниками відповідачів у судорвому засіданні доказів на виконання вказаних вимог суду не надано, як і не надано таких доказів представником та керівником правонаступника - Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради" Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр." Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до вимог статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю, є передбачений ст.5-1 КЗпП України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи. Верховний Суд України у п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 звернув увагу судів на необхідності неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. У постанові від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15 Верховний Суд України зробив висновок про те, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватись добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин. Аналізуючи механізм "ліквідації" Комунального закладу ЛОР "Львівський протитуберкульозний диспансер", який завершився видачею спірного наказу, суд приходить до беззаперечного висеновку, що така ліквідація відбулася недобросовісно із застосуванням надмірного формалізму, що призвело до порушення конституційних прав значної кількості громадян. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, та у постановах Верховного Суду: від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19 (провадження № 61-9503св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20 (провадження № 61-1357св21). За матеріалами цивільної справи, суд позбавлений можливості встановити, що 174 особам, які згідно п.1.1. спірного Наказу були вивільнені з комунального закладу шляхом видачі наказів, було запропоновано всі інші вакантні посади, які б відповідали їх кваліфікації, стажу та продуктивності роботи. Списку вакантних посад, які були запропоновані за весь період з моменту попередження по дату фактичного звільнення, представниками відповідача, кожним окремо, чи правонаступником, суду не надано. Більш того, як уже зазначалося, жоден із представників відповідачів не зміг пояснити, хто ж був власником - роботодавцем для вивільнених працівників. У той же час, представник відповідача - Управління майном спільної власності Львівської обласної ради наполягав, що власником і засновником Комунального закладу ЛОР "Львівський протитуберкульозний диспансер", є його довіритель, проте категорично заперечував, що такий є роботодавцем. Таким чином, під час судового слідства відповідачами не доведено факту належного виконання законодавчо встановленого імперативного обов`язку, регламентованого приписами частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Судом не встановлено, а відповідачами не наведено фактичних даних, які б свідчили про те, що роботодавцем вживалися заходи щодо можливого працевлаштування вивільнених працівників, шляхом пошуку вакантних посад в комунальному закладі, на які могли бути призначені вивільнені працівникичи можливого оголошення когнкурсу вивільнених працівників, у тому числі й на замішщення посади керівника - директора новоутвореного шляхом злиття комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр". Обставина щодо скорочення посад, які займали вивільнені працівники, не є підставою для ігнорування роботодавцем вищевказаних імперативних приписів, передбачених ст.ст. 40, 49-2 Кодексу Законів про працю України, які регламентують процедурні моменти щодо порядку звільнення працівників. Крім того, вказана ситуація не може слугувати причиною для нехтування гарантіями трудових прав осіб. П.9.2. Статуту комунального закладу визначено, що при злитті, приєднанні, поділу, перетворенні чи ліквідації диспансеру усім працівникам, які звільняються, гарантується додержання їх прав та інтересів відповідно до КЗпП України. Однак встановлені судом факти свідчать про протилежне, і зокрема в частині п. 1.1 спірного Наказу. Основні засади судочинства, встановлені ч. 2 ст. 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до ст. 8 Основного Закону. Ця норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Зазначені конституційні положення кореспондуються з положеннями ст. ст. 2 та 4 ЦПК України, ст. 5-1 КЗпП України та ст. 15 ЦК України. За правилами частин першої та другої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Стаття 24 Європейської соціальної хартії від 3 травня 1996 року, яка ратифікована Верховною Радою України Законом України від 14.09.2006 року № 137-V зазначає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках: звільнення сторони зобов`язуються визнати: а) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] - голови Вільної первинної профспілки КЗ ЛОР "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер" до Кваснія Романа Антоновича - директора Комунального закладу ЛОР "Львівський протитуберкульозний диспансер", Львівської обласної ради, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації, директора комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради"Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр" Рака Любомира Михайловича, Львівської обласної державної адміністрації про скасування Наказу № 69-В від 30.06.2020 року слід задоволити частково. На підставі наведеного,

Outcome: approved