Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області із позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що з метою купівлі автомобіля 24 вересня 2015 року на сайті AUTO.RIA він натрапив на оголошення про продаж в автосалоні [PERSON] м. Чернівці, вул. Головна, 117, автомобіля "Hyundai Santa Fe", 2013 року випуску, 2.2л/дизель за ціною 310000 грн. 25 вересня 2015 року в офісі вказаного вище автосалону менеджер [PERSON] запропонувала позивачу цей автомобіль і сказала, що при сплаті 120000 грн передоплати йому буде доставлено з м. Харькова вказаний вище автомобіль в строк 7-10 днів на орендовану в автосалоні площадку м. Тульчина Вінницької області. Після цього він по квитанціям сплатив 120000 грн в відділенні ПриватБанку м. Чернівці. Після сплати коштів менеджер [PERSON] запропонувала позивачу підписати договір. При читанні договору у позивача виникло запитання щодо ціни автомобіля (яка була вказана в сумі 800000 грн, а не 310000 грн як було домовлено). На що менеджер [PERSON] повідомила, що це формальний договір і він тільки для фірми для гарних показників, а для позивача при поставці автомобіля буде укладений інший справжній договір з іншими додатками, в яких буде розписана по місяцям на один рік сплата решти 190000 грн (310000 грн ціна авто - 120000 грн, сплачених = 190000 грн), а також, актом приймання-передачі буде передано автомобіль в користування позивача. 25 вересня 2015 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" укладено договір фінансового лізингу № 000220 з додатками (далі Договір), згідно з п.1.1 якого предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб: автомобіль "Hyundai Santa Fe", 2013 року випуску. Відповідно до умов п. 1.3 Договору ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" прийняло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу (автомобіль "Hyundai Santa Fe", 2013 року випуску) у користування лізингоодержувачу - позивачу [PERSON] на строк та на умовах, передбачених договором. 5 жовтня 2015 року (через 10 днів) позивач звернувся до головного офісу фірми в м. Київ з питанням коли можна отримати автомобіль. Однак, йому повідомили, що згідно умов договору потрібно заплатити ще 360000 грн, а потім він отримає автомобіль. Пізніше він дізнався, що підписаний ним договір є договором фінансового лізингу, а не купівлі-продажу з розстрочкою платежів, за його умовами сплачено не аванс за автомобіль, а адміністративний платіж, який не повертається при розірванні договору. Враховуючи зазначене вважає, що обставини укладення даного договору свідчать про нечесну підприємницьку діяльність з боку відповідача, а сам договір не відповідає вимогам закону, у зв'язку з чим він просив визнати цей договір недійсним і стягнути з товариства на його користь сплачені кошти в сумі 120000 грн. Також, відповідач укладав з позивачем договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно з ч. 2 ст.\~203,\~227 ЦК України\~(відсутність ліцензії), у зв'язку з чим ввів позивача в оману. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову підтримав повністю, додатково пояснивши, що договір фінансового лізингу № 000220 від 25 вересня 2015 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» нотаріально посвідчено не було. Відповідач представник ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" у судове засідання не зявився, направив заяву про розгляду справи у його відсутності та письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на не обґрунтованість вимог позивача. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він разом з позивачем, який являється його батьком, був присутній під час підписання договору фінансового лізингу, а обставини, зазначені [PERSON] у позовній заяві, є такими, що відповідають дійсності. Судом встановлено, що ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" і [PERSON] 22 вересня 2015 року уклали договір фінансового лізингу\~\~№ 002220, за умовами якого (пункт 1.3) товариство зобов'язалося придбати у власність предмет лізингу, а саме: автомобіль "Hyundai Santa Fe" та передати на умовах лізингу у користування [PERSON] майно предмет лізингу на строк та на умовах, передбачених цим Договором, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.8-13). У пункті 1.1 договору зазначено, що предметом лізингу по даному договору є автомобіль - марка/модель - Hyundai Santa Fe, комплектація/модифікація - Drive, об'єм/тип двигуна - 2.2л/диз., тип MEX - мех., привід - повний. На виконання договору [PERSON] на рахунок товариства сплатив 25 вересня 2015 року суму в розмірі 12000 грн, зазначивши призначення платежу: адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу № 000220. Проте, після сплати позивачем зазначеної суми, він з'ясував, що вказаний платіж є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцеві за здійснення заходів, пов'язаних з підготовкою документів для укладення договору. Крім того, позивачеві роз'яснили, що відповідно до пункту 1.7, 4.1. договору автомобіль може бути переданий йому протягом строку не більше 120 робочих днів і лише після сплати авансового платежу в розмірі 50% предмета лізингу, комісії за передачу автомобіля. Згідно п. 1.3 договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Hyundai Santa Fe, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (мені) на строк та на умовах, передбачених договором. Згідно п.п. 1.7, 4.1 договору предмет лізингу передається лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 2 ст. 806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно п. 2 ч. 1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємництва практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Однак, як вбачається із договору № 000220 фінансового лізингу від 25.09.2015 року, за ним (п. 1.3 договору) лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг). Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу, - наявне введення в оману стосовно його виду. Відповідачем створюється враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності вже придбані автомобілі за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 50% його вартості та 10% адміністративного платежу та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 120 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування. Крім того, представником відповідача позивачу було запропоновано при укладанні договору сплатити аванс за автомобіль, однак фактично цей платіж виявився адміністративним платежем, який у договорі формулюється як першочерговий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, про дійсне призначення якого, за твердженням позивача, його було введено в оману під виглядом сплати авансу, та і зрозуміти, що таке адміністративний платіж потрібно було прочитати договір, який йому для ознайомлення не давати. При цьому, сплачена позивачем сума адміністративного платежу 120000 грн, а це 15% вартості предмета лізингу не передбачена і договірними умовами, так як у додатку № 1 до договору цей платіж не становить таку суму. Наведені обставини є істотними стосовно згоди потенційного лізингоодержувача на укладення договору, на умови якого в іншому випадку він би не погодився, та відповідно до п. 2 ч. 1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Згідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Окрім наведеного, сам спірний договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України та до нього включено положення, які порушують права споживача, що є підставою його недійсності та полягає у наступному. Так, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій сторін (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Поняття фінансового лізингу надається у\~статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», який являє собою вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 1.1 договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати і передати позивачу майно\~автомобіль, тобто даний договір є договором непрямого лізингу. Відповідно до частини 1 ст. 807 ЦК України і частини 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Стаття 184 ЦК України\~річчю, визначеною індивідуальними ознаками називає таку річ, яка наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними (частина 1). Частиною 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотною умовою договору лізингу є предмет лізингу. Відповідно до частини 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Однак, як вбачається із договірних умов, - всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, у специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено: марка - Hyundai, модель - Santa Fe, графи комплектація/модифікація та об'єм/тип двигуна - не заповнені, кількість - 1, вартість у доларах США - 34632.03$. У п. 1.1 договору зазначено: марка/модель - Hyundai Santa Fe, комплектація/модифікація - Drive, об'єм/тип двигуна - 2.2л/диз., тип MEX - мех., привід - повний. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, що відрізняє її з-поміж інших однорідних речей, як-то встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу. Правовідносини між сторонами такого договору регулюються спеціальним законом, у зв'язку з чим договірні умови мають чітко та вичерпно відповідати вимогам цього закону. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ст. 203 ЦК України. Отже, укладений сторонами договір фінансового лізингу не містить обов'язкових істотних умов договору, оскільки він не містить таких індивідуальних ознак автомобіля, який наділений тільки йому властивими ознаками, що вирізняють цей автомобіль із поміж інших однорідних авто. Не відповідають вимогам законодавства і договірні умови щодо платежів, які лізингоодержувач повинен здійснити на користь лізингодавця. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не меньше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Виходячи із встановленого законом поняття фінансового лізингу, лізинговими платежами є платежі, пов'язані із користуванням предметом лізингу. Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до ч. 2 наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом: г) інші витрати лізингодавця. що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів с вичерпним, у зв'язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено. Але відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими, так як не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі та не пов'язані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу. Так, договірними умовами (розділ «Визначення термінів») передбачено «Адміністративний платіж», який визначається як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Згідно додатку № 1 до укладеного із позивачем договору розмір адміністративного платежу складає 3463.20 $, тобто 10% ціни предмета лізингу. Таким чином зазначений платіж не є лізинговим платежем як у договірному визначенні, так і у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак таким, що не передбачений цим законом. Не передбачений такий платіж й іншими нормами цивільного законодавства (а ні положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у зв'язку з чим адміністративний платіж не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь-якого договору не передбачена жодною нормою права, якою можна було б обґрунтувати такий договірний платіж не тільки за аналогією закону, а й за аналогією права та звичаю (звичаю ділового обороту). Водночас включення до договору та отримання відповідачем від позивача плати у сумі 120000 грн «за розгляд та підготовку документів для укладання договору», є порушенням принципів добросовісності, розумності та справедливості, відображених у п.п. 3. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509. ст. 627 ЦК України. Крім того, фінансовий лізинг є фінансовою послугою, зміст якої визначено у законі та полягає у наданні у користування предмету лізингу за плату. Водночас спірний договір за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), який надрукований типографським способом. Такий договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо "організації та оформлення" такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч. 1 ст. 901 ЦК України та п. 17 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. За змістам п. 6 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, зокрема, про ціну продукції. Включення відповідачем у ціну продукції платежів, які за законом не можуть бути покладені на споживача, суперечать цим положенням Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Ч. 3 названого закону визначає конкретні умови договорів, які є несправедливими. П. 12.1 договору передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний та частково або повністю авансовий платіж та не отримав предмет лізингу, має право розірвати договір за власним бажанням. У такому випадку поверненню підлягає 60% сплаченого авансового платежу, а 40% утримується у якості штрафу за дострокове розірвання договору, а адміністративний платіж у такому випадку не повертається взагалі. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. Натомість розірвання договору за бажанням лізингоодержувача є узгодженою сторонами договірною умовою. Тому використання лізингоодержувачем договірного права на розірвання договору не є порушенням зобов'язання, у зв'язку з чим застосування неустойки у вигляді штрафних санкцій та неповернення сплаченого за договором - суперечить нормам ЦК України. Водночас договірна умова, передбачена п. 12.1 договору в частині часткового повернення авансового та неповернення адміністративного платежів при розірванні договору прямо підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Як вбачається із аналізу п. 12.1 договору на предмет його відповідності зазначеній нормі закону, то згідно останньої при розірванні договору позивач мав би отримати відповідну компенсацію, проте договірна умова навпаки, передбачає таку компенсацію для відповідача (причому у порушення ст. 549 ЦК України), що прямо суперечить закону та є конкретно визначеною ним несправедливою договірною умовою. Відповідно до ч. 5. п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну його інших положень договору, на вимогу споживача такий договір може бути визнаний недійсним в цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 цього Кодексу - є підставою недійсності даного правочину. Отже, виходячи з наведеного, перш за все за умов невизначеності у змісті договору предмету лізингу у встановлених законом обсягах, - договір суперечить ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 807 ЦК України, а відтак підлягає визнанню недійсним в цілому, так як невизначеність предмету лізингу унеможливлює виконання пов'язаних із ним усіх інших договірних умов - придбання, передача, оплата лізингових платежів, набуття лізингоодержувачем у власність тощо. Включення до змісту договірних умов платежів, не передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг» суперечить цьому закону та є підставою недійсності укладеного договору. Такі платежі зазначені у п.п. 1.7, 4.1 договору у вигляді обов'язкової сплати адміністративного платежу як підстави для передачі предмета лізингу, поняття самого адміністративного платежу, що міститься у розділі «визначення термінів», а також його зазначення та розмір у додатку № 1 до договору. Згідно п. 9.7 ст. 9 договору фінансового лізингу кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу. Таким чином, за договірними умовами адміністративний платіж прямо пов'язаний із наданням предмету лізингу у користування та, відповідно прав та обов'язків, відповідальності сторін, пов'язаних із таким користуванням, умов поставки, передачі, страхування тощо. Водночас за договором без сплати адміністративного платежу предмет лізингу не надається. Тому недійсність договірних умов, пов'язаних із сплатою адміністративного платежу обумовлює недійсність договору в цілому. П. 12.1 договору окрім невідповідності Закону України «Про фінансовий лізинг» в частині зазначення адміністративного платежу також суперечить ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України в частині встановлення штрафу за розірвання договору у вигляді часткового повернення авансового платежу та неповернення адміністративного платежу та є водночас несправедливою умовою, передбаченою п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом. Ч. 3 ст. 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на вказані положення закону, принцип справедливості є засобом відновлення дисбалансу між економічно нерівними контрагентами договору, якщо більш сильна сторона зловживає своїм економічним становищем: він також є засобом відновлення рівноваги інтересів сторін, на які вплинули різноманітні обставини об'єктивного характеру, що не залежать від їх волі, тобто принцип справедливості направлений на захист економічно більш слабкої сторони договору або сторони, інтереси якої постраждали внаслідок істотної зміни обставин, в яких повинно відбутися виконання договору. Принцип справедливості договору відповідає добросовісності його сторін (добросовісної поведінки), оскільки, лише діючи добросовісно, учасник правовідносин чинить справедливо щодо інших їх учасників. Передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 року про несправедливі умови в споживчому договорі, яка включена до Плану виконання заходів з імплементації актів законодавства ЄС, затвердженого Мінекономрозвитку України, яким передбачена розробка проектів нормативно-правових актів з метою імплементації законодавства ЄС. Згідно зі ст. 3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, в результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього. Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобов'язання зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Згідно ст.ст. 5, 21, ч. 8 ст. 18, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Зазначені вище обставини укладання спірного договору та його умови одночасно порушують принцип свободи договору, визначений ст. 627 ЦК України. Так, закріпивши принцип свободи договору. ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Такі положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. При цьому, недійсність договірних умов на підставі наведених норм не залежить від волевиявлення сторін. Тому погодження сторін на умови договору, підписання кожної його сторінки та навіть наявність у договорі цілого розділу, присвяченого «розумінню та погодженню» лізингоодержувача із поясненнями менеджера та текстом договору, у т.ч. передбачена п. 17.5 договору умова, що клієнт вважає договір справедливим по відношенню до себе, - не спростовують невідповідність спірних договірних умов вимогам закону. Зазначена невідповідність не пов'язана із недоліками волевиявлення лізингоодержувача та лежить поза його межами. Ст. 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило обєктивно бракує знань. Необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів одо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша\~статті 634 ЦК України). Отже для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Як слідує із матеріалів справи, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є об'ємним документом, надрукований дрібним шрифтом. Крім того, він є юридично складним, в зв'язку з чим потребує достатнього часу для його прочитання, детального вивчення та розуміння. У той же час, суд вважає, що у [PERSON] на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до\~ст. 34 цього Закону обов'язковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів фізичних осіб. Таким чином, надання фінансової послуги, як фінансового лізингу підлягало ліцензуванню до набуття чинності\~Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02 березня 2015 року. З набранням чинності зазначеного\~закону, тобто з 28 червня 2015 року, всі фінансові послуги підлягають ліцензуванню відповідно до цього\~закону. З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш Авто» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. Отже, станом на дату укладання між договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Саме такого правового висновку дійшов Верховний суд у постанові від 16 грудня 2015 року у справ № 6-2766цс15. Судом установлено, що договір фінансового лізингу № 000516 від\~11 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», нотаріально посвідчено не було. На виконання договору при його укладанні позивачем було сплачено на користь відповідача адміністративний платіж у сумі 120000 грн, який підлягає поверненню. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1200 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved