Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», про захист прав споживача. В позові вказує, що в кінці літа 2011 року отримав телефонний дзвінок від співробітників ПАТ КБ «Приватбанк», яким повідомили про те, що він підписав кредитний договір з реквізитами SAMDN21000007159580 від 12.05.2006 року. Також, пояснили, що по цьому кредитному договору допущене прострочення платежів, внаслідок чого виник борг перед банком. Зазначає, що неодноразово просив співробітників ПАТ КБ «Приватбанк» надати для ознайомлення екземпляр кредитного договору, який, за словами представників банку, підписав. Однак, ці прохання не були задоволені. Ним були отримані «Виписки по лицевому счету» за вказаним кредитним договором SAMDN21000007159580 від 12.05.2006 року. Однак, ні одна операція з грошовими коштами, що вказана у цій виписці, ніколи не була здійснена ним. Також, вказував, що нікому не видавав відповідне доручення або довіреність на здійснення таких грошових операцій. Більше того, ніякого договору з реквізитами № SAMDN21000007159580 від 12.05.2006 року ніколи не укладав. Картою № 5457 0829 3041 3989 не користувався. Вважає, що його права споживача є порушеними, кредитний договір з реквізитами SAMDN21000007159580 від 12.05.2006 року є неукладеним, також, неправомірними діями посадових осіб ПАТ КБ «Приватбанк» йому завдана моральна шкода. Просив визнати кредитний договір SAMDN21000007159580 від 12.05.2006 року, неукладеним. Визнати заборгованість за кредитним договором SAMDN21000007159580 від 12.05.2006 року, безпідставною. Стягнути з відповідача на його користь 32 596, 36 гривень моральної шкоди, завданої неправомірними діями посадових осіб «Приватбанк». В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надала до суду письмове заперечення в якому просить відмовити в позові застосувавши строки позовної давності . Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає, частковому задоволенню. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Під час розгляду даної цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заявлення клопотань. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України). Відповідно до абз.1 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Правовідносини клієнта та банку з приводу споживчих кредитів регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». П.23 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит визначений як кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов'язує кредитодавця перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. ч.4 ст.11 якого визначено, що істотними умовами договору споживного кредиту є сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом та інші умови, визначені законодавством. Обов'язок банку надавати письмову інформацію про умови кредитування також закріплений п.2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року N 168 , згідно яким банки повинні довести до відома споживача таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. При цьому, п.2.4. вказаних Правил закріплює обов'язок банків отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Відповідно статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається інформація для здійснення свідомого вибору: продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Так, кредитний договір підпадає під поняття договору, згідно з яким надається певна банківська послуга на отримання іншою стороною матеріальних благ, оскільки укладається між фізичною особою із споживчою метою з однієї сторони, і юридичною особою, яка надає подібні послуги у публічному порядку (невизначеному колу осіб) в ході здійснення нею підприємницької діяльності, з другої сторони. Відповідно до приписів ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто годи. Істотні умови договору споживчого кредиту перелічені в ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживачів під час укладення кредитного договору закріплені ст.3 Правил № 168, згідно п.3.1 яких банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: - значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів [PERSON] банку; - перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; - перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Згідно п.3.2. Правил №168 Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Відповідно до п.3.3 Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. 3.4. Правил №168 зобов'язує банки в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його в обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки [PERSON] банку або в інших випадках. [PERSON] Банку від 16.06.2007 р. N 40-117/2093-6134 [PERSON] додатково зауважив про необхідність застосування банками приписів ЗУ «Про захист прав споживачів» навіть і до видання постанови Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Тобто цим листом НБУ звернув увагу на обов'язок банків застосовувати вищезазначений закон при кредитуванні споживачів. Листом від 19.01.2006 р. N 18-112/219-637 «Про застосування в банківській діяльності Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про захист прав споживачів"» НБУ також націлив банки на виконання ЗУ «Про захист прав споживачів» Судом встановлено, що згідно попередження та виписки по лицевому рахунку , 12.05.2006 року між позичальником [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір SAMDN21000007159580 та укладений кредитний договір підпадає під силу дії приписів Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до договору : споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Оскільки, надання коштів за вказаним договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: відповідач є банком; позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка набуває продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція що набувається, тобто кредит, який є предметом договору, відповідає ознакам продукції, передбаченим ЗУ «Про захист прав споживачів», правовідносини, породження яких є метою договору, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Листом НБУ N 40-117/2093-6134 від 16.06.2007 "Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" зазначив про наступне: " Метою розробки Правил було встановлення єдиного для усіх банків порядку надання споживачу повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту. Одночасно слід зазначити, що листом від 19.01.2006 N 18-112/219-637 [PERSON] банк України звертав увагу банківської спільноти на необхідність врахування банками в своїй кредитній політиці вимог статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"". Виходячи з цього, укладаючи кредитний договір Банком повністю проігноровано вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів" та інших нормативно-правових актів, не виконано викладені вище зобов'язання щодо надання інформації про отримуваний продукт та отримання письмової згоди про ознайомлення з вищенаведеною інформацію. Відповідач не повідомив позивача як споживача, у письмовій формі про кредитні умови, чим порушив: п. 2. ст. 11, ст. 19, ст. 21, ЗУ „Про захист прав споживачів "; «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженим постановою НБУ від 10.05,2007, № 168. Більш того, у договорі про надання споживчого кредиту відсутній ряд істотних умов, передбачених чинним законодавством України, а саме: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; не визначена дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; не закріплене право дострокового повернення кредиту; відсутній порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів [PERSON] банку; відсутній перелік, розмір і база розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; зазначений договір не містить графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг; відсутнє абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем на користь банку під час отримання, обслуговування та погашення кредиту, в договорі не визначені вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; в договорі відсутні умови відкриття, ведення та закриття рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Крім того на неодноразові звернення суду до відповідача про надання копії кредитного договору SAMDN21000007159580 від 12.05.2006 року та кредитної справи, для огляду в судовому засіданні відповідачем, суду не надано. Однак до суду надійшов лист , в якому ПАТ КБ «Приватбанк» повідомляє, що згідно ст.674 Постанови Правління НБУ від 08.12.2004р. №601 »Про затвердження Переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України із зазначенням строків зберігання» документи у банку зберігаються 5 років. А тому ПриватБанк невзмозі надати журнал видачі карт за 2006 року. Крім того, пунктом 2.4. Постанови №223 від 30.04.2010 року Управління [PERSON] банку України "Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів" передбачено, що договір укладається в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов'язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов'язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. Згідно ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Отже, неукладений договір не набрав чинності, а тому і не створив для його сторін прав і обов'язків. Таким чином, між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем не було досягнуто згоди з усіх вищенаведених істотних умов договору споживчого кредиту, передбачених чинним законодавством України, на підставі ч. 1 ст. 638 ЦК України та Договір споживчого кредиту від 12.05.2006 року не є укладеним. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. З огляду на викладене, позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання договору неукладеним, є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до приписів ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктами 3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди",передбачено що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак в матеріалах справи відсутні будь-які документи (лікарняні листи, медичні довідки), які підтверджують порушення фізичного чи морального розладу здоров'я позивачів. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 32596,36 гривень . Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. 1 ЦПК України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Згідно із ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, доказів про поважність причини пропуску строку позовної давності представником відповідача суду не надано, а тому суд відмовляє в задоволені цієї вимоги. Згідно ст.88 ЦПК суд вирішує питання, щодо розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial