Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

В серпні 2014 р. позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати угоду - договір поруки від 30.01.2009 р. за № 47/а-01/1 укладений між [PERSON], ПАТ "Кредобанк" та [PERSON] удаваним та застосувати до нього правила договору купівлі-продажу. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що у листопаді 2007 р. позивачкою було придбано в кредит автомобіль марки Кіа модель Cerato 2007 р.в. за 88065,00 грн. Кредит було оформлено в ПАТ "Кредобанк", договір від 29.11.2007 р. № 47/а-01. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 29.11.2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством „Кредобанк" був укладений договір застави, предметом якого є автомобіль марки КІА, реєстраційний номер [NUMBER]. Через складне матеріальне становище позивачка звернулася до представників банку задля врегулювання відносин у ситуації, що склалася, де їй було запропоновано укласти із банком та [PERSON] договір поруки, передати останній автомобіль, в той час як вона повинна була прийняти на себе зобов'язання позивачки за кредитним договором. 30.01.2009 року між позивачкою, ПАТ "Кредобанк" та [PERSON] було укладено Договір поруки № 47/а-О1/1, відповідно до умов якого остання зобов'язалася відповідати и перед кредитором за виконання боржником зобов'язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, інших видів неустойок) за Кредитним договором № 47/а-О1 від 29.11.2007 р. 30.01.2009 року, з дозволу банку, позивачка надала нотаріально посвідчену довіреність на ім'я відповідачки на право управління заставним майном. 23.02.2009 року між нею та [PERSON] укладено договір, за умовами якого остання зобов'язалася прийняти на себе її грошову відповідальність перед відкритим акціонерним товариством „Кредобанк" за кредитним договором від 29.11.2007 року. Вважає, що фактично між сторонами виникли правовідносини купівлі-продажу автомобіля марки Кіа модель Cerato 2007 р.в., відповідно до якого позивачка виступає продавцем, а відповідачка - [PERSON] - покупцем. Враховуючи вище викладене, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. В судовому засіданні представники позивачки - [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Представник відповідачки - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні з підстав викладених в запереченні на позовну заяву. Представник відповідача - ПАТ "Кредобанк" - Троцан Є.Ю. позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в позовні вимоги слід залишити без задоволення. Так судом встановлено, що на підставі кредитного договору № 47/а-О1 від 29.11.2007 р. Акціонерне товариство "Кредобанк", з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 88065,00 грн. на строк до 01.11.2014 р. для здійснення оплати за договором купівлі-продажу автомобіля марки Кіа модель Cerato 2007 р.в. та позивачка придбала зазначений автомобіль. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 29.11.2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством „Кредобанк" був укладений договір застави, предметом якого є автомобіль марки КІА, реєстраційний номер [NUMBER]. 30.01.2009 року між позивачкою, ПАТ "Кредобанк" та [PERSON] було укладено Договір поруки № 47/а-О1/1, відповідно до умов якого остання зобов'язалася відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, інших видів неустойок) за Кредитним договором № 47/а-О1 від 29.11.2007 р. Будучи власником автомобіля, [PERSON] передала в користування [PERSON] заставний автомобіль, оформивши при йому, за згодою банку, 30.01.2009 р. нотаріально посвідчену довіреність на право користування. Вказані факти, підтверджуються матеріалами справи, визнаються учасниками розгляду справи та встановлені ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 05.03.2013 р. пров.№ 22ц/791/898/2013 р., рішенням апеляційного суду Херсонської області від 18.07.2013 р., пров. № 22-ц-1791/2451/2013, рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13.01.2014 р. та ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 11.02.2014 р. по справі № 666/6027/13-ц. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним відповідно до ст. 628 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із вимогами ч. 3 та ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Так, відповідно до вимог ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. (стаття 655 ЦК України). Із наведених норм, випливає, що правова природа договору поруки є іншою від договору купівлі-продажу, тобто він спрямований не на оплатну передачу права власності на товар, а на забезпечення виконання іншого, в даному випадку, кредитного зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що представниками позивача не доведено настання у сторін прав та обов'язків передбачених договором купівлі-продажу автомобіля, не доведено, спрямованість волі сторін, на момент вчинення, правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (договором поруки), за таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON].

Outcome: dismissed