Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому вимагає визнати дійсним договір купівлі-продажу від 28.04.2015 року, укладеного відносно житлового будинку № 43 по вул.Радянській в с.Скелювате Вільнянського району Запорізької області, та земельної ділянки під цим будинком, та визнати за собою право власності на ці будинок та земельні ділянки. Як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, навесні 2015 року вона домовилася з відповідачкою [PERSON] про продаж позивачці житлового будинку № 43 в с.Скелювате Вільнянського району Запорізької області. 28.04.2015 року сторони уклали між собою попередній договір купівлі-продажу, відповідно до якого сторони погодили суттєві умови майбутнього договору купівлі-продажу, і позивачка передала відповідачці грошові кошти у розмірі 40000 гривень в рахунок ціни за будинок. Після цього відповідачка стала наполягати на повному розрахунку за договором, і того ж дня позивачка передала їй додатково суму у 10000 гривень за будинок і земельну ділянку, про що було складено письмову розписку. При цьому відповідачка власноруч написала вказану письмову розписку, передала позивачці ключі від будинку та технічну документацію на житловий будинок, забрала з будинку свої речі та меблі, тобто відмовилася від прав власника на цей будинок. Але у подальшому, за твердженням позивачки, відповідачка стала ухилятися від укладення договору купівлі-продажу, стала вимагати сплати додаткових грошових коштів під різними приводами. Позивачка вказала, що після укладення попереднього договору вона проживає у будинку, несе витрати на його утримання, сплату комунальних платежів, земельного податку тощо. Враховуючи наведені обставини, позивачка й звернулася до суду із зазначеними вимогами. У свою чергу, відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому вимагає витребувати з володіння позивачки спірний житловий будинок шляхом її виселення з цього будинку, та усунути перешкоди у користуванні ним шляхом демонтажу вхідних замків на житловому будинку та звільнення земельних ділянок від насаджень. Як зазначила відповідачка у зустрічній позовній заяві, після укладення попереднього договору від 28.04.2015 року, позивачка у травні 2015 року змусила віддати ключі від спірного будинку, незаконно зайняла його та стала проживати, робити у ньому перебудови, користуватися прилеглою земельною ділянкою тощо. Відповідачка вважає, що позивачка проживає у будинку без достатніх правових підстав, порушує її права як власника, у зв'язку з чим й були заявлені зустрічні позовні вимоги. Під час судового розгляду позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов, просять його задовольнити, зустрічний позов не визнали; суду пояснили, що між сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу від 28.04.2015 року, за яким відповідачці була сплачена грошова сума у розмірі 40000 гривень, також додатково було сплачено ще 10000 гривень, що повністю складає ціну будинку, про що є розписка; після цього відповідачка передала позивачці ключі від будинку, не перешкоджала їх вселенню, але відповідачка ухилилася від укладення основного договору. Щодо зустрічного позову позивачка та її представник зазначили, що він, на їх думку, не пов'язаний із первісним, вважають, що підстав для його задоволення немає. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, підтримали свій зустрічний позов; суду пояснили, що позивачка після укладення попереднього договору від 28.04.2015 року не зверталася до відповідачки про укладення та нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку в зазначений у попередньому договорі строк; також Позивачкою не надано жодного доказу, що підтверджував би ухилення від нотаріального посвідчення такого договору купівлі-продажу. Відповідачка та її представник стверджують, що зі спливом строку, на який укладено попередній договір, зобов'язання щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку припинилося, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Підтримуючи зустрічні позовні вимоги, відповідачка [PERSON] та її представник наполягають, що позивачка зайняла спірний житловий будинок без достатніх правових підстав без згоди власника, не пускає її до будинку, а тому наявні підстави для її виселення. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов [PERSON] не може бути задоволений, а зустрічний позов [PERSON] має бути задоволений частково. Так, даючи пояснення, сторони підтвердили суду, що навесні 2015 року між ними була досягнута домовленість про продаж відповідачкою [PERSON] позивачці [PERSON] житлового будинку № 43 по вул.Радянській в с.Скелювате Вільнянського району Запорізької області. 28.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір (а.с.15-16), згідно якого (пп.1-2, 5, 8) сторони зобов'язалися у майбутньому укласти договір купівлі-продажу спірного житлового будинку за 50000 гривень, при цьому покупець будинку передав продавцю грошову суму у розмірі 40000 гривень на підтвердження зобов'язання та на забезпечення його виконання. Суд звертає увагу, що: згідно п.5 попереднього договору передбачено, що нотаріальне посвідчення основного договору має бути здійснено не пізніше 25.08.2015 року; у разі, якщо одна сторона ухиляється від виконання зобов'язань (ухиляється ід укладення основного договору), інша сторона вправі звернутися до суду з вимогою про примушення укласти основний договір на умовах, визначених попереднім договором; згідно п.9 попереднього договору, зобов'язання, встановлене даним договором, припиняється, якщо договір купівлі-продажу будинку не укладений протягом строку, встановленого у п.5 договору, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення; згідно п.10 договору, якщо договір купівлі-продажу не буде укладено протягом строку, встановленого п.5 договору, з вини продавця, то він зобов'язаний повернути покупцю подвійну суму грошового забезпечення; якщо ж договір не буде укладений протягом того ж строку з вини покупця, то сума забезпечення виконання зобов'язання залишається у продавця. Вимоги позивачки про "визнання угоди дійсною" та "визнання права власності" суперечать зазначеним положенням попереднього договору від 28.04.2015 року, яким встановлено, по-перше, припинення зобов'язань за ним у разі неукладення основного договору до 25.08.2015 року (п.9), а по-друге, передбачені інші способи захисту порушених прав та інтересів його сторін. При цьому суд вважає, що вимоги про "примушення укласти основний договір", можливість заявлення яких передбачена, не є тотожними вимогам про "визнання угоди дійсною", оскільки у першому випадку ці вимоги стосуються угоди, яка має бути укладена в майбутньому, а у другому випадку угоди, яка вже відбулася. Відповідно до положень ч.2 ст.220 ЦК України, якими позивачка ґрунтує свої позовні вимоги, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Тобто, однією з умов для застосування такого способу захисту права є ухилення іншої сторони від нотаріального посвідчення договору. Але позивачка у своїй позовній заяві не навела відносно цього ніяких обставин, зокрема, не зазначила, які саме заходи вона вживала для нотаріального посвідчення договору, коли і де саме це планувалося зробити, яким саме чином запрошувалася для цього інша сторона, та якими саме діями ця сторона ухилилася від явки до нотаріуса, або іншим чином перешкоджала нотаріальному посвідченню. Таким чином, вимоги позивачки про визнання угоди дійсною, про визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки не можуть бути задоволені, що не перешкоджає їй вимагати захисту своїх прав в інші способи, передбачені попереднім договором від 28.04.2015 року. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги відповідачки про виселення та усунення перешкод у користуванні будинком, суд виходить з того, що відповідно до чч.1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На момент розгляду справи відповідачка [PERSON] є власником спірного житлового будинку (а.с.55-57). У свою чергу, позивачка [PERSON] не надала суду доказів щодо наявності у неї правових підстав займати спірний житловий будинок, проживати у ньому та/або користуватися ним, а її доводи про наявність у неї підстав для визнання права власності на цей будинок визнані судом неспроможними. Враховуючи це, суд задовольняє зустрічні позовні вимоги відповідачки щодо виселення позивачки з житлового будинку. Що ж стосується іншої частини зустрічних вимог про демонтаж замків та звільнення ділянок від насаджень, то у позовній заяві не конкретизовано, про які саме замки і насадження йде мова, не подано доказів щодо того, яким саме чином вони перешкоджають відповідачці користуватися житловим будинком згідно з його цільовим призначенням, а тому в цій частині зустрічний позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial