Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 11.04.2008 р. між відповідачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №НМС0АК12770208. Відповідач отримав кредит у розмірі 81538 грн. на термін до 10.04.2015р. Банк виконав зобовязання перед відповідачем, однак [PERSON] порушила умови договору та її заборгованість перед банком станом на 10.03.2015р. складає 335528,07 грн. Позивач просить стягнути означену суму з відповідача. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, пояснивши, що на підставі рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10.01.2012 року, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, а саме: легковий автомобіль [NUMBER], належний на праві власності [PERSON] На виконання рішення суду предмет застави реалізовано, а отримані від продажу автомобіля кошти в сумі 88000 грн. поступили на погашення заборгованості за кредитом, однак отриманих від реалізації предмету застави коштів недостатньо для погашення кредитної заборгованості, яка станом на 10.03.2015р. складає 335528,07 грн., добровільно погасити борг відповідач відмовляється, тому позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду. В подальшому представник позивача у судове засідання не прибув, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснивши суду, що банк продав належний їй автомобіль, а тому не вправі стягувати заборгованість. В подальшому відповідач у судове засідання не зявлялась, повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Судом встановлено, що 11.04.2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (який в подальшому змінив найменування на ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір №НМС0АК12770208, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 81538,80 грн. на придбання автомобіля Chery T11, 2008 року випуску, д/н [NUMBER] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,96% на рік терміном до 10.04.2015р. Банк виконав зобовязання перед відповідачем, однак [PERSON] порушила умови договору, у звязку з чим рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10.01.2012 року, яке набрало чинності 30.01.2012р., частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. Цим рішенням стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитно-заставним договором від 11.04.2008р. в сумі 124411,17 грн., з яких 88488,59 грн. заборгованість за кредитом, 19766,98 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1554,58 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 14601,02 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, шляхом звернення стягнення на предмет застави автомобіль [NUMBER], належний на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу №СРГ 168773 від 11.04.2008р., шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з початковою ціною предмета застави визначеної субєктом оціночної діяльності, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів відмовлено. На виконання ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.06.2011р. в забезпечення позову постановлено вилучити у [PERSON] предмет застави автомобіль [NUMBER], 2008 року випуску та передати його у заклад ПАТ КБ "ПриватБанк". На виконання вказаної ухвали суду, 28.09.2011р. державним виконавцем автомобіль [NUMBER], належний на праві власності [PERSON], вилучено у боржника та передано стягувачеві. За повідомленням банку предмет застави реалізовано, що підтверджується меморіальним ордером від 19.12.2014р. Отримані від продажу автомобіля кошти в сумі 88000 грн. поступили на погашення заборгованості за кредитом, а саме: 44000 грн. тіло кредиту, 7994,40 грн. пеня, а 36005,60 грн. зараховано як компенсації витрат банку по зберіганню та реалізації майна. Таким чином, отриманих від реалізації предмету застави коштів недостатньо для погашення кредитної заборгованості. Вказані обставини підтверджуються кредитно-заставним договором від 11.04.2008р., рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10.01.2012 року, ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.06.2011р., постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 28.09.2011р., меморіальним ордером №1 від 19.12.2014р., розрахунком заборгованості за період з 22.03.2011р. по 19.06.2015р., з якого вбачається яка сума, після продажу автомобіля, увійшла в рахунок погашення кредитного зобов'язання (погашення тіла кредиту, пені) Згідно зі ст. 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойку), необхідні витрати та утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. П. 13.7а кредитно-заставного договору передбачено, що у разі продажу предмета застави всі суми, виручені в результаті такої реалізації, використовуються, в першу чергу, для відшкодування всіх витрат (включаючи витрати на юридичні послуги), яких банк зазнав у звязку із зверненням стягнення на предмет застави. Будь-які кошти, що залишаються після відшкодування витрат, зазначених вище, використовуються для погашення інших забезпечених вимог. У разі, якщо таких сум недостатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість позичальника перед банком, яка негайно належить до сплати банку. У такому разі банк має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна позичальника, у першу чергу перед іншими кредиторами. Вказане положення договору не суперечить ст. 534 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про заставу», ст. 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Зі змісту рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10.01.2012 року видно, що відбулося дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості на загальну суму 124411,17 грн., а відтак, між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини. З урахуванням цього судового рішення, непогашена частина забезпечених вимог після реалізації предмета застави становить заборгованість позичальника перед банком у розмірі 72416,77 грн. (124411,17 грн. 88000 грн.) При цьому, тіло кредиту становить 44488,59 грн. (88488,59 грн. 44000 грн.), проценти 19766,98 грн., комісія 1554,58 грн., пеня 6606,62 грн. (14601,02 грн. 7994,40 грн.) Визначення залишку боргу по кредитно-заставному договору суд здійснив на підставі розрахунку, наданого позивачем. Вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь банку. Відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57, 59 Цивільного процесуального кодексу України. Суд враховує, що відповідач жодним чином не оспорювала процедуру продажу предмета застави, вартість реалізованого майна, в тому числі черговість зарахування коштів, одержаних від продажу автомобіля в рахунок погашення заборгованості, яка передбачена, зокрема, кредитно-заставним договором. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Суд вважає, що в результаті ухвалення рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10.01.2012 року про дострокове стягнення з позичальника на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 124411,17 грн. заборгованості за вищевказаним кредитно-заставним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, припинилися правовідносини сторін щодо сплати чергових платежів, нарахування та сплати відсотків, комісійних, штрафних санкцій, тощо. Разом з тим, у відповідача виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих відсотків, які стягнуті з відповідача за вищевказаним судовим рішенням, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену статтею 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. З матеріалів справи вбачається, що вимог про стягнення коштів з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, ПАТ «ПриватБанк» не заявляв. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] сум, які нараховувалися після ухвалення рішення суду про дострокове стягнення заборгованості, не підлягають задоволенню. Виходячи з вимог ст. 88 ЦПК пропорційно до задоволеної частини вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 723,75 грн.

Outcome: partial