Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивач в липні 2015 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача сплачені ним на виконання угоди чисті внески в сумі 24594 грн. 58 коп., 3% річних у сумі 1895 грн. 50 коп., інфляційні суми в розмірі 18642 грн. 25 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» 23 грудня 2011 року укладено угоду № 371297 (надалі - угода) з додатками, предметом якої є надання послуг програми «Авто Так». Згідно з умовами вказаної угоди відповідач є виконавцем певних послуг з придбання автомобіля, а він зобовязується сплачувати послуги, повязані зі вступом до системи при укладенні угоди; вносити плату за послуги, повязані з видачею автомобіля за системою при наданні такого права; щомісячно сплачувати повні внески та інші обовязкові платежі після отримання автомобіля в натурі. Відповідно до укладеної угоди та додатків до неї, учасник, який належним чином виконує свої зобовязання за цією угодою, отримує автомобіль через механізм надання права на отримання автомобіля, передбачені в угоді. Відповідач гарантував надання йому права на отримання автомобіля за умови виконання ним всіх зобовязань за цією угодою. Він, в свою чергу зобовязався виконати всі зобовязання, передбачені угодою, в порядку та строки, визначені в ній, включаючи, але не обмежуючись сплатити вступний внесок. Він належним чином виконав всі зобовязання, необхідні для отримання ним казаного автомобілю через механізми надання права на його отримання, в тому числі сплатив вступний внесок. Натомість, відповідач зобов'язання за вказаною угодою належним чином не виконав, а саме не надав йому автомобіль зазначеної марки. З цих підстав, ним за адресою відповідача було направлено вимогу від 20.11.2012 року про розірвання укладеної між ними угоди та повернення раніше сплаченої суми. 11 грудня 2012 року відповідач повідомив, що укладена угода з ним вже розірвана, з розясненням про можливість отримання ним тільки чистих внесків у розмірі 24594 грн. 58 коп. Разом з цим, повідомлено, що існує черга учасників системи, яким також необхідно повернути кошти у вигляді чистих внесків. З цього часу минуло майже три роки, а відповідач так і не повернув йому обіцяні кошти в сумі 24594 грн. 58 коп. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Належно повідомлений представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій заперечує проти заявлених позовних вимог, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. В своїх запереченнях представник відповідача звертає увагу суду на те, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підпис [PERSON] в угоді є свідченням обізнаності останнього як відносно предмету угоди, так і щодо його прав та обовязків за цією угодою. Відповідно до п. 13.8 додатку № 2, що є невідємною частиною укладеної угоди, якщо учасник виявить бажання розірвати угоду та відмовитись від подальшої участі в системі [PERSON], протягом семи календарних днів від дати підписання угоди, такому учаснику повертаються вся сума коштів, внесена ним на рахунок [PERSON]. Тобто, підписавши угоду учасник має сім днів на додаткове детальне ознайомлення з її умовами, а також прийняти остаточне рішення про участь чи відмову від участі в системі [PERSON]. Про своє рішення учасник має повідомити [PERSON] шляхом подання заяви до центрального офісу. Позивач не скористався наданим йому правом, а звернувся з заявою про розірвання договірних відносин через деякий час. Також суду зазначив, що позивач в односторонньому порядку відповідно до умов укладеної з ним угоди шляхом подання заяви до [PERSON] про розірвання угоди, що є вільним волевиявленням позивача. Отже, на час розгляду справи в суді, угода вже розірвана. Відповідно до чинного цивільного законодавства України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Для врегулювання спірних відносин, сторони при підписанні угоди та додатків до неї обумовили те, що сума чистих внесків, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці, коли такий учасник повідомив [PERSON] про розірвання угоди, за вирахуванням відступного за відмову від угоди у розмірі двох цілих чистих внесків. Отже, сума коштів, що підлягає поверненню позивачеві складає 24594 грн. 58 коп., що останнім не оспорюється. Згідно умов додатку № 2 до угоди встановлений порядок повернення коштів учасникам системи, що побудований на принципі черговості. При цьому, пріоритет у групі надається тому учаснику, який першим подав письмову заяву про розірвання угоди, а в разі, коли такі заяви було подано одночасно кількома учасниками, пріоритет надається учаснику, номер угоди якого є меншим. Так, на час розгляду справи в суді, [PERSON] повинно повернути кошти ще вісімнадцяти учасникам системи, які подали заяви про розірвання угод раніше позивача. Отже, кошти будуть повернуті позивачу в порядку, встановленому угодою. У звязку з цим, вимоги позивача про стягнення з [PERSON] 3% річних та інфляційні суми за прострочення повернення коштів у вигляді чистих внесків вважає безпідставними. Просив суд повністю відмовити в задоволенні заявлених вимог, справу розглянути у його відсутності. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі угоди, які регулюються Цивільним кодексом України. Статтею 626 ЦК України передбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Нормами ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими для виконання сторонами. Так, відповідно до угоди № 371297 від 23 грудня 2011 року позивач по справі, [PERSON] став учасником системи [PERSON], спрямованих на придбання автомобіля марки ВАЗ 210994 вартістю 64200 грн. (а.с. 8-9). Відповідно до умов укладеної угоди відповідач гарантував учаснику права придбання автомобіля через зазначену систему за умови виконання ним всіх зобовязань, передбачених цією угодою. Для урегулювання всіх правовідносин, які виникли між сторонами при підписанні угоди, ними також були підписані додатки № 1 анкета учаснику (а.с. 7), № 2 правила функціонування системи придбання в групах [PERSON] (а.с. 16-18) та № 3 (а.с. 6), які є невідємними частинами угоди. Укладена угода з додатками була підписана сторонами по справі та скріплена печаткою юридичної особи, яка відповідно до ст. 629 ЦК України є обовязковою для виконання сторонами. Предметом угоди (ст. 1) є надання послуг програми «Авто Так». Згідно з умовами вказаного договору відповідач є виконавцем певних послуг з придбання автомобіля, а позивач зобовязується сплачувати послуги, повязані зі вступом до системи при укладенні угоди; вносити плату за послуги, повязані з видачею автомобіля, за системою при наданні такого права; щомісячно сплачувати повні внески; та інші обовязкові платежі після отримання автомобіля в натурі. Процедура отримання товару учасником програми врегульована ст. 4 додатку № 2. Згідно з п. 4.1 цього додатку учасник, який належним чином виконує свої зобовязання за угодою, отримує автомобіль. Відповідно до Додатку № 1 (а.с. 7) позивач по справі [PERSON], як учасник системи, зобовязаний був сплатити: вступний внесок до системи в сумі 2311 грн. 20 коп., щомісячний цілий чистий внесок в розмірі 0,8333%, щомісячний внесок в оплату послу в розмірі 0,5%, плата за право на отримання автомобіля в розмірі 3%. Згідно представлених квитанцій, позивачем по справі було сплачено вступний внесок у сумі 32000 грн. (а.с. 10), та щомісячні внески: 930 грн. 95 коп. (квитанція № 117 від 16.01.2012 року), 858 грн. 52 коп. (квитанція № 176 від 09.06.2012 року), 886 грн. 18 коп. (квитанція № 44 від 12.07.2012 року), 828 грн. 90 коп. (квитанція № 128 від 06.10.2012 року), 930 грн. 95 коп. (квитанція № 118 від 16.01.2012 року), 908 грн. 16 коп. (квитанція № 21 від 06.04.2012 року), 872 грн. 35 коп. (квитанція № 133 від 07.05.2012 року), 828 грн. 90 коп. (квитанція № 29 від 10.09.2012 року), 894 грн. 17 коп. (квитанція № 94 від 04.08.2012 року), 660 грн. 33 коп. (квитанція № 60 від 13.02.2012 року), 828 грн. 90 коп. (квитанція № 89 від 06.11.2012 року), 930 грн. 95 коп. (квитанція № 61 від 13.02.2012 року), 930 грн. 95 коп. (квитанція № 205 від 10.03.2012 року), 594 грн. 15 коп. (квитанція від 10.09.2012 року), 644 грн. 16 коп. (квитанція № 20 від 06.04.2012 року), 625 грн. 30 коп. (квитанція № 134 від 07.05.2012 року), 660 грн. 33 коп. (квитанція № 206 від 10.03.2012 року), 635 грн. 22 коп. (квитанція № 45 від 12.07.2012 року), 615 грн. 38 коп. (квитанція № 177 від 09.06.2012 року), 640 грн. 93 коп. (квитанція № 95 від 04.08.2012 року), 594 грн. 15 коп. (квитанція № 127 від 06.10.2012 року) (а.с. 10-15). В листопаді 2011 року позивач [PERSON] звернувся до ТОВ «Авто Просто», в якій просив розірвати угоду № 371297 та одночасно просив повернути кошти, що були ним сплачені на момент повідомлення про розірвання угоди. Листом від 11.12.2012 року (а.с. 19) ТОВ «Авто Просто» повідомило [PERSON] про те, що укладена з ним угода № 371297 розірвана на підставі його заяви згідно ст. 4 угоди та ст. 13 п. 13.1 додатку № 2 до угоди. Разом з цим, зазначено, що він є 29 учасником в черзі на повернення чистих внесків, які будуть сплачені йому після настання його черги. Сума коштів за угодою, яка підлягає поверненню [PERSON] складає 24594 грн. 58 коп. З огляду на це суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 13.1 ст. 13 угоди учасник, який не отримав автомобіль, має право розірвати угоду за власним бажанням, про що має повідомити ТОВ «Авто Просто» у письмовій формі. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач листом підтвердив про розірвання договору, укладеного між сторонами, і повідомив про повернення чистих внесків відповідно до ст. 13, п. 13.3 Додатка № 2 до договору. Згідно із п. 13.3 ст. 13 Додатку № 2 сума чистих внесків, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці, коли такий учасник повідомив ТОВ «Авто Просто» про розірвання угоди, за вирахуванням відступного за відмову від угоди у розмірі двох цілих чистих внесків. Крім того, п. 13.9 ст. 13 Додатку 2 до угоди передбачено, що якщо учасник виявить бажання розірвати угоду після терміну, встановленого в попередньому пункті (після 7-ми календарних днів з дати підписання), але до того, як його угода буде включена до певної групи, він повинен повідомити про це ТОВ «Авто Просто». У такому випадку угода буде розірвана, але йому не повертається сплачена ним плата за послуги, пов'язані зі вступом до системи. Сума коштів, що підлягає поверненню позивачеві, у звязку з його односторонньою відмовою від угоди, розрахована відповідно до п. 13.3 ст. 13 додатку № 2 до угоди і складає 24594 грн. 58 коп. Такий розмір нарахованих чистих внесків визнаний позивачем і ним не оспорюється. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 цієї статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, в ході розгляду справи встановлено та не заперечувалося представником відповідача законність розірвання позивачем угоди в односторонньому порядку. Однак, визнаючи право [PERSON] та свій обов'язок щодо повернення йому суми коштів у вигляді чистих внесків, ТОВ «Авто Просто» свої дії з неповернення такої, мотивує наявністю черги щодо виплати таких внесків (яка складається з осіб, які звернулися раніше позивача щодо повернення коштів). При цьому відповідач надав суду список учасників групи № 1161 таких осіб та їх письмові заяви про розірвання угод, яким теж необхідно повернути внески внаслідок розірвання з ними угод (а.с. 36; 37-54). Однак, суд не приймає до уваги цей факт, оскільки відповідно до п.13.2. ст.13 Додатку №2 учасник уповноважує ТОВ «Авто Просто» щомісяця здійснювати відрахування в розмірі 5 % від кожного сплаченого чистого внеску до Фонду для повернення коштів угодою, яка була укладена з позивачем, передбачалась також сплата учасником внесків у фонд повернення внесків у разі розірвання договору, і такі внески позивачем сплачувались. При чому, зміст умов договору про черговість повернення внесків не свідчить про те, що їх повернення може мати місце через невизначений та тривалий час. Судом встановлено, що до теперішнього часу відповідачем не повернуто [PERSON] суму чистих внесків без надання відповідного обєктивного обґрунтування цьому. Зміст умов договору про черговість повернення внесків свідчить про те, що їх повернення може мати місце через невизначений та тривалий час, оскільки виплата внесків проводиться за умовами угоди з коштів фонду, наповнення якого залежить також від ряду чинників, а саме укладення нових угод, сплати внесків іншими учасниками групи, тобто наповнення його коштами, що не може свідчити про неминучість настання цієї події. Окрім того, в угоді відсутнє встановлення строку (терміну) виплати коштів особі, що перебуває у черзі під номером один. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. При цьому за правилом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Отже відсутність в угоді будь-яких гарантій щодо повернення суму чистих внесків позивачу не відповідає передбаченим засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а тому позивач має право на судовий захист своїх порушених прав. За таких підстав, його позовні вимоги щодо сплати на його користь суми чистих внесків підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо стягнення 3% річних та інфляційних виплат від прострочення виконання зобовязання, суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з цим, суд зауважує, що укладена між сторонами угода та додатки до неї передбачає право учасника за його бажанням розірвати угоду та відмовитись від подальшої участі в системі [PERSON] протягом семи календарних днів від дати підписання угоди. У цьому разі учаснику повертається вся сума коштів, внесена ним на рахунок ТОВ «Авто Просто». Позивач по справі не скористався наданим йому правом на розірвання угоди протягом семи днів після її підписання. Натомість, таким правом [PERSON] скористався значно пізніше, надіславши на адресу позивача заяву про розірвання угоди та повернення раніше сплачених ним коштів. При цьому, виставляючи вимогу про повернення раніше сплачених ним коштів, позивач не врахував умови ст. 13 додатку № 2 угоди, в якій сторони чітко визначили порядок і наслідки розірвання угоди в такому випадку, які відповідно до ст. 6 ЦК України можуть застосовуватись у правовідносинах сторонами. В даному випадку, сторони погодили, що поверненню підлягають чисті внески, сума яких розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці, коли такий учасник повідомив [PERSON] про розірвання угоди. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що обумовлена сторонами сума чистих внесків, яка підлягає поверненню позивачу є обовязком відповідача по виконанню умов ст. 13 додатку № 2 угоди у разі розірвання угоди на підставі заяви учасника, а не є наслідком порушення відповідачем зобовязань за угодою, яке тягне за собою нарахування 3% річних та індексу інфляції. За таких обставин, суд вважає, заявлені позовні вимоги в цій частині безпідставними, тому вони не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial