Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати незаконними дії ДП «Завод імені В.О. Малишева» та стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за весь час проходження військової служби в ЗСУ з 15.09.2016 року по теперішній час з урахуванням вимог ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці»; зобов`язати відповідача надалі за час проходження військової служби у Збройних Силах України позивачем проводити виплати в розмірі середнього заробітку з урахуванням вимог ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці»; зобов`язати відповідача виплатити вихідну допомогу відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що була прийнята на роботу в ДП Завод імені В.О. Малишева на посаду прибиральниці виробничих приміщень та 15.09.2016 року призвана на контрактну службу до Збройних Сил України, на якій перебуває в період з 15 вересня 2016 року по теперішній час за контрактом. Вказала, що безпосередньо приймала участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. На день звернення до суду з позовною заявою позивач перебуває в основній щорічній відпустці. Вважала, що на неї розповсюджуються положення ст. 119 КЗпП, які відповідачем порушені, вказала що їй не виплачено вихідну допомогу у зв`язку із вступом на військову службу, а також не здійснено виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України. Зазначила, що відповідачем було здійснено порушення щодо своєчасної видачі трудової книжки, яку нею отримано під розпис в журналі видачі трудових книжок тільки в грудні 2016 року, перебуваючи у відпустці під час проходження військової служби. Вказала, що до теперішнього часу, відповідач відмовляється проводити їй виплату грошового забезпечення у розмірі середнього заробітку. Таким чином, з вини відповідача позивач була позбавлена можливості отримувати середню заробітну плату за час проходження служби в Збройних Силах України. Ухвалою суду від 11 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. До суду надійшов відзив представника відповідача ДП «Завод імені В.О. Малишева» Данько О.О., в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, при цьому посилався на те, що позивач [PERSON] не вийшла на роботу 16.09.2016 року не повідомивши про поважність причин, на телефонний дзвінок роботодавця не відповіла, у зв`язку з чим 16.09.2016 року було складено Акт комісією у складі начальника цеху № 580, старшого інспектора СКУД, предцехкома. А також в період з 19.09.2016 по 01.11.2016 року позивач без поважних причин не з`являлась на роботу, на телефонні дзвінки відповідача - роботодавця, позивач не відповідала, тому в цей період також було складено відповідні Акти. Крім того, неявка на роботу [PERSON] також підтверджується наданими табелями виходу на роботу. Вказав, що позивачу 06.10.2016 року ДП «Заводі імен В.О. Малишева» направлено листа з проханням з`явитись на роботу з документами стосовно причин неявки та роз`яснено, що у іншому випадку її буде звільнено на підставі положень п. 4 ст. 40 КЗпП України. В подальшому 01.11.2016 року позивачем направлено на адресу відповідача заяву з проханням звільнити її з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП, при цьому жодного документу, яким би підтверджувався призов на військову службу позивача, [PERSON] не надано, тому ДП «Завод імені В.О. Малишева» прийнято рішення про звільнення [PERSON] на підставі її заяви. Таким чином, позовна заява [PERSON] не є обґрунтованою, та, на думку відповідача, гарантії, встановлені ст. 119 КЗпАП, на позивача не розповсюджуються. В судове засідання позивач не з`явилась, про місце, дату і час слухання справи повідомлена своєчасно і належним чином, просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача не з`явився, про місце, дату і час слухання справи повідомлений своєчасно і належним чином, причину неявки не повідомив. Надав суду відзив, в якому заперечував проти позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши доводи учасників справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі наказау № 115 від 17.06.2016 року прийнята в цех № 580 прибиральницею виробничих приміщень (з прибиранням санвузлів) ДП «Завод імені В.О. Малишева», звідки звільнена 01.11.2016 року в зв`язку з призовом на військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України наказом № 208 від 01.11.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки, наданої позивачем (а.с. 4). Згідно військового квитка серії [NUMBER] , виданим 28.09.2016 року - [PERSON] 15.09.2016 року на підставі контракту зарахована на військову службу за контрактом. Видане просвідчення, як особі яка має право на пільги, встановлені законодавстом України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.5-6). З довідки № 37 від 14.01.2019 року про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення наданої старшому солдату [PERSON] про те, що вона дійсно у період з 30.04.2018 року по 01.06.2018 року, з 16.06.2018 року по 20.10.2018 року безпосередньо брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районахта в період здійснення зазначених заходів (а.с. 8). Як вбачається з довідки № 3647 від 29.12.2018 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наданої старшому солдату [PERSON] про те, що вона дійсно у період з 28.03.2017 року по 11.10.2017 року, з 29.10.2017 року по 29.10.2017 року та з 16.03.2018 року по 27.04.2018 року безпосередньо приймала участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територаільної цілісності України в районі проведення антитероистичної операції на територїі Донецької та Луганськоїх областей (а.с. 9). Позивач в позовній заяві посилається на несвоєчасну видачу роботодавцем її трудової книжки, у зв`язку з чим вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки. Так, відповідно до ст.47 КЗпП України (в редакції Закону, що діяв на час виникнення спірних відносин), - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Повний розрахунок означає виплату працівникові: заробітної плати, що йому належить; грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки, якщо працівник має на неї право; вихідної допомоги (ст.44 КЗпП) у певних випадках. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Виплата всіх сум від підприємства, установи, організації, що належить працівникові під час звільнення, проводиться у день його звільнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед їхньою виплатою. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний також видати у день звільнення працівникові його трудову книжку з унесеним до неї відповідним записом. Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України (в редакції Закону, що діяв на час виникнення спірних відносин), у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно пункту 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінсоцзахисту України від 29.07.93 р. №58, зареєстрованим у Мінюсті України 17.08.93 р. за №110 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Положеннями ст. 117 КЗпП України, якою регулюється питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначає Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у своєму рішенні від 16.01.2008 року «Про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, витрат на правову допомогу», - вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає нормам чинного законодавства, а саме положенню ст. 117 КЗпП України. За змістом п.32 Постанови пленуму ВСУ за №9 від 06.11.1992 року, оскільки, згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі та за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Так, судом встановлено, що в позовній заяві сама позивач вказує, що 15.09.2016 року була призвана на котрактну службу до ЗСУ та не прибула на своє робоче місце на підприємство, й лише під час перебування у відпустці під час проходження військової служби, з`явилась на підприємство, тоді й отримала під розпис свою трудову книжку, про що свідчить її особистий підпис в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них № 7, наданої відповідачем [PERSON] , отримано трудову книжку 26.12.2016 року. Крім того, відповідачем до відзиву надані повідомлення, надіслані на адресу позивача [PERSON] про необхідність з`явитись до відділу кадрів з метою отримання трудової книжки, в яких також зазначено про дату звільнення з підприємства 01.11.2016 року та, які 09.11.2016 року отримані особисто [PERSON] та 22.11.2016 року братом [PERSON] - [PERSON] , згідно поштових повідомлень. Положеннями п. 3 ст. 36 КЗпП України передбачено, що Підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що позивач [PERSON] була звільнена з посади у зв`язку з поданою нею заявою 01.11.2016 року на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП, при цьому доказів проходження військової служби за контрактом нею не подано. Крім того, відповідачем на підтвердження відсутності будь-яких доказів з приводу проходження військової служби за контрактом на момент події, надано Акти комісії, складені начальником цеху № 580, старшим інспектором СКУД, предцекомом про відсутність на роботі [PERSON] та те, що остання не відповідає на телефонні дзвінки в період з 16.09.2016 року по 01.11.2016 рік, надано табелі, згідно яких [PERSON] не з`являлась на роботу, а також надані виклики відділу кадрів про необхідність прибути на підприємство з наданням доказів поважності пропуску на робочому місці та повідомленням, що в разі неявки буде звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України, які надсилались на адресу [PERSON] про що свідчать поштові повідомлення, які отримував брат [PERSON] . При цьому й сама позивач вказує, що не прибувала на підприємство, оскільки проходила військову службу за контрактом й прибула лише у 2017 році. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] роботодавцю ДП Завод «ім. В.О. Малишева» не було належним чином повідомлено щодо поважності причин її неявки на робоче місце в період з 15.09.2016 року по 01.11.2016 року, тобто по день подання заяви про звільнення, а також не надано в цей період часу доказів укладення контракту про проходження військової служби у Збройних силах України з підстав мобілізації, особливого періоду, виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а отже не доведено належними та допустимими доказами, що на момент виникнення спірних правовідносин в неї були наявні права на вищезазначені пільги, тому суд приходить до висновку про відсутність позивача на роботі в день звільнення, що позбавляло можливості власника видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Крім того, з боку роботодавця ДП «Заводі імені В.О. Малишева» вжито заходів щодо своєчасної видачі трудової книжки [PERSON] , а саме - направлено поштові повідомлення про необхідність з`явитись, які отримані в тому числі особисто [PERSON] , крім того, особисто позивачем визнається факт отримання трудової книжки в грудні 2016 року під час перебування у відпустці, при цьому, згідно Закону, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Таким чином, в даному випадку судом не встановлено провини відповідача в затримці видачі трудової книжки позивачу. Крім того, слід зазначити, що в правовій позиції ВС, викладеній в постанові від 25.07.2018 у справі № 552/3404/17, Суд роз`яснив, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Проте, в даному випадку судом встановлено, що будь-які перешкоди для доступу позивача до свого робочого місця відповідачем не чинились. З огляду на викладене, підстави до задоволення позовних вимог позивача щодо зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки - відсутні, в зв`язку з чим суд в задоволенні позову в зазначеній частині відмовляє. При цьому, вимогами ст. 44 КЗпП України, передбачено, що При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Тож, як вбачається з платіжних відомостей № 08.343 від 11.16. 08.12.2016, 01.267 від 09.216. 23.09.2016 та Особового рахунку за 01.11.16-31.12.16 012364, [PERSON] отримала вихідну допомогу з 01.11.2016 року в розмірі двох мінімальних заробітних плат. Таким чином, позовна заява про зобов`язання відповідача виплатити вихідну допомогу відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України задоволенню не підлягає. Також позивач заявляє вимоги щодо зобов`язання відповідача сплатити позивачу середній заробіток за весь час проходження військової служби в ЗСУ з 15.09.2016 року по цей час з урахуванням вимог ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці»; зобов`язати відповідача надалі за час проходження військової служби у Збройних Силах України позивачем проводити виплати в розмірі середнього заробітку з урахуванням вимог ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці». Вимогами ст. 33 ЗУ «Про оплату праці» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) В період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Статтею 34 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ч. 4 статті 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення правовідносин) встановлено, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Частиною 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Відповідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період діє в Україні від 17.03.2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Міністерство оборони України у своєму листі №322/2/8417 від 01.10.2015 року зазначило, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію після стабілізації обстановки на сході України. Положеннями п. 3 ст. 36 КЗпП України передбачено, що Підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Таким чином, згідно правового аналізу вказаних правових норм вбачається, що трудовий договір з працівником, згідно вимог п.3 ст.36 КЗпПУ може бути припинений в зв`язку з призивом або вступом працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, у випадку надання працівником відповіданої заяви про звільнення. Разом з тим, трудові відносини між працівником та работодавцем й трудовій договір, згідно положень п.3 ст.36 КЗпП України, в разі подання працівником відповідної заяви про збереження робочого місця та середнього заробітку, згідно положень ч.3,4 ст.119 КЗпПУ, можуть продовжити свою дію. Як вбачається з встановлених судом обставин за даним позовом, позивач [PERSON] була звільнена з посади у зв`язку з поданою нею заявою 01.11.2016 року на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП про звільнення, таким чином, трудові відносини між нею та підприємством припинені за ініціативою позивача, тобто, за ініціативою працівника. Таким чином, враховуючи, що позивачем за власною ініціативою був розірваний трудовий договір з підприємством, таким чином, за позивачем місце роботи не зберіглось, й, відповідно, у позивача відсутні правові підстави на виплату їй грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", крім того, суд враховує, що при звільненні позивача, підприємством здійснено з останньою повний розрахунок. Таким чином, позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача сплатити позивачу середній заробіток за весь час проходження військової служби в ЗСУ з 15.09.2016 року по цей час з урахуванням вимог ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці»; зобов`язати відповідача надалі за час проходження військової служби у Збройних Силах України позивачем проводити виплати в розмірі середнього заробітку з урахуванням вимог ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці» - безпідставні й задоволенню не підлягають. Таким чином, враховуючи, що позивач була звільнена з підприємства на підставі своєї заяви від 01.11.2016 року, у зв`язку з чим в трудових відносинах з 01.11.2016 року не перебувала із відповідачем ДП «Завод імені В.О. Малишева», тому позовні вимоги [PERSON] щодо зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час проходження військвої служби в Збройних Силах України з урахуванням вимог ст.ст. 33,34 ЗУ «Про опалту праці» та надалі за час проходження військової служби в Збройних Силах України є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно ст. 129 Конституції України, ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно ч. 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Пунктом 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею роцесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст.77, ч. 2 ст.78, ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку що позовна заява [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст.ст. 24, 36, 40, 149, 150, 221, 233, 235 КЗпП України та

Outcome: dismissed