Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить скасувати арешт з її майна, який накладений постановою Відділу примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.09.2014 року; просить скасувати (вилучити) запис про обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: номер запису про обтяження: 6999874 від 15.09.2014 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15798797 від 15.09.2014 року; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову вказала, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебувало виконавче провадження №36825360 з примусового виконання виконавчого листа №2-274/12, виданого 05.02.2013 року Богунським районним судом м. Житомира про стягнення у солідарному порядку з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», яке є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», заборгованості за кредитним договором від 13.03.2008 року у сумі 3418937,62 грн. та судового збору у сумі 850,00 грн. 15.09.2014 року в ході виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все належне позивачу майно, у межах суми боргу. У подальшому, 14.12.2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. На звернення позивача до відділу примусового виконання рішень з приводу скасування арешту майна, їй було повідомлено, що арешт з майна, який накладений постановою від 15.09.2014 року, не знімався у зв`язку з відсутністю для цього правових підстав. Одночасно позивачу повідомлено, що станом на 14.01.2021 року виконавчий лист №2-274/12 від 05.02.2013 року на виконанні у відділі не перебуває. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд скасувати арешт з її майна, зважаючи на те, що відповідний арешт нерухомого майна перешкоджає позивачу в повному обсязі реалізувати свої права як власника. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду 12.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та доданих до неї документів отримала уповноважена особа Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 16.03.2021 року (а.с. 23). 01.04.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Корнєєв М. М. просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування заперечень вказав, що 14.12.2017 року державним виконавцем на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, проте відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 56 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Зауважив, що у державного виконавця при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу були відсутні законні підстави для зняття арешту з майна боржника, визначені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Окрім того, головний державний виконавець Корнєєв М.М. вказав, позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду, який відповідно до вимог частини 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» становить 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження була винесена 15.09.2014 р., а тому представник вказує на необхідність залишити позов без розгляду. Копія відзиву Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на позовну заяву направлена [PERSON] рекомендованим листом 30.03.2021 року. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та доданих до неї документів Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» отримало 23.03.2021 р., про що свідчить підпис уповноваженої особи (а.с. 26). 13.04.2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву від співвідповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», в якому представник позов не визнає, просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування заперечень посилається на те, що державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника тільки в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі). В даному випадку виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тобто стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконане боржником. Представник ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» зазначив, що позивачка є боржником за вказаними виконавчими документами, за змістом поданої нею позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тому заява [PERSON] про звільнення майна з-під арешту повинна розглядатися в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Копія відзиву на позовну заяву Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» направлена [PERSON] рекомендованим листом 07.04.2021 року. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Від учасників судового провадження не надходили заяви про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. ІІІ. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17.01.2013 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за договором кредиту від 13.03.2008 року, яка станом на 04.11.2010 року становить 3 418 937,62 грн. та складається: з суми заборгованості за кредитом 3 107 703,90 грн., суми заборгованості по відсотках 288 553,72 грн., штрафні санкції за кредитом 5834,62 грн., штрафні санкції за відсотками 16 845,38 грн., стягнуто судовий збір в розмірі 850,00 грн. з кожного. 05.03.2013 року на підставі виконавчого листа № 2-274/12, виданого 05.02.2013 року Богунським районним судом м. Житомира, про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за договором кредиту було відкрито виконавче провадження № 36825360. 15.09.2014 року було винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, яке належить боржнику на праві власності в межах суми боргу (а.с. 8). 08.12.2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «ВЕКТОР БАНК» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги ПАТ «ВЕКТОР БАНК» до боржників ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитними договорами та іпотечними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 2012/110/134 від 13.03.2008 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] , а також за договором поруки, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . 08.12.2016року між ПАТ «ВЕКТОР БАНК» та ТОВ «ФК «Форінт» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого відбулось відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Форінт» до боржників ПАТ «ВЕКТОР БАНК» за кредитними договорами, договорами поруки та іпотечними договорами, в тому числі і за договорами, які були укладені між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до вказаного договору ТОВ «ФК «Форінт» набуло прав кредитора за вимогами до [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира по справі № 2-274/12 від 03.02.2017 року задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» про заміну сторони у виконавчому провадженні та замінено сторону у виконавчому провадженні за виконавчими листами № 2-274/12, виданими Богунським районним судом м. Житомира, від 05.02.2013 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту, вказано стягувачем Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт». 21.04.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, якою замінено сторону у виконавчому провадженні № 36825360. Постановою державного виконавця від 14.12.2017 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернутий стягувачу (а.с. 9). ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню За правилами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами п.5 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999 року (чинного на момент накладення арешту на майно позивача в даній справі) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом. За правилами п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року (чинного на час винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого листа стягувачу від 14.12.2017 року) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року (чинного на момент вирішення питання про звільнення майна з-під арешту), згідно якого, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. V Мотиви та висновки суду Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на порушення її права приватної власності на майно. Разом з тим, позивач зазначає і судом встановлено, що обтяження на майно накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де вона була боржником. Під час розгляду справи судом не встановлено, що між позивачем та відповідачами існує спір про право на майно, на яке накладено арешт, не встановлено, що права позивача на майно оспорюються відповідачами, тобто вирішення питання про скасування арешту з майна не пов`язано зі спором про право на це майно. Суд вважає, що посилання позивача в позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт. Проаналізувавши в системному взаємозв`язку між собою норми Закону України "Про виконавче провадження", можна дійти висновку, що вирішення питання про зняття арешту з майна, який накладений в межах виконавчого провадження, яке ініціюється боржником у виконавчому провадженні, можливе лише державним виконавцем. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження, - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц, постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року в справі № 554/7908/17-ц. Беручи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Разом з тим, є безпідставними і такими, що не грунтуються на законі, доводи представника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про те, що позивач звернулась до суду з пропуском 10-денного строку, який встановлений відповідно до вимог частини 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», що, на його думку, є підставою для залишення позовної заяви без розгляду. Вказаний строк встановлений для звернення до суду зі скаргою в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України, а позивач звернулась до суду з позовом в порядку позовного провадження, а тому зазначений 10-денний строк до вимог позивача застосуванню не підлягає. Крім того, норми ст. 257 ЦПК України не передбачають можливості залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. V. Розподіл судових витрат Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Outcome: dismissed