Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс» (далі-Відповідач) про визнання договору фінансового лізингу з додатками недійсним та стягнення грошових коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог, Позивач зазначає, що 17 лютого 2015 року між ним та Відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №000942 з додатками №1 та №2. Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор МТЗ вартістю 490000 гривень. На вимогу Відповідача ним під час підписання договору було сплачено вступний внесок /адміністративний платіж 10 відсотків від вартості предмета фінансового лізингу/ в сумі 49000 гривень. Після укладення договору фінансового лізингу провівши відповідні консультації із спеціалістами Позивач дізнався, що даний договір є несправедливий та за своїм змістом і формою недійсний. Через днів десять після укладення договору Позивач звернувся до Відповідача з вимогою повернути сплачені ним кошти, однак кошти йому не було повернуто, тобто привласнені Відповідачем у незаконний спосіб. Позивач вважає, що укладений спірний договір фінансового лізингу з додатками є несправедливим та недійсним з моменту його укладення. \~ Позивач просить, визнати недійсним договір фінансового лізингу №000942 від 17 лютого 2015 року з додатками №1 та №2 укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ» АВТОФІНАНС»; Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІЗІНГОВА КОМПАНІЯ» АВТОФІНАНС» на його користь 49000 гривень сплаченого адміністративного платежу. \~ \~ \~ Позивач в судове засідання не зявився надав до суду заяву в якій просив справу розглядати без його участі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Згідно частини третьої \~статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, відповідно до\~ пункту 1 частини сьомої статті 128 ЦПК України, а саме за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань були направлені судові повістки разом із розписками, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів. Позивач не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17 лютого 2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу №000942 з додатками №1 та №2. Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор МТЗ вартістю 490000 гривень. [PERSON] на вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс» під час підписання договору сплатив вступний внесок /адміністративний платіж 10 відсотків від вартості предмета фінансового лізингу/ в сумі 49000 гривень, що підтверджується копією квитанції № ПН3410 від 17 лютого 2015 року. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Системний аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 17 лютого 2015 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс» дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (ст1,3,4,9,10,11 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює Відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Ухвалою суду від 10 травня 2017 року постановлено, витребувати в товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (м. Києв, вул. Шовковична, 42-44, оф. 9 СD2)\~ ліцензію на здійснення фінансових послуг. Проте ухвала суду не виконана, до суду не надано ліцензію на здійснення фінансових послуг. Що свідчить, що у Відповідача відсутня наявність ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте, окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів статті 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до пункту 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно з п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу від 17 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс», нотаріально посвідчено не було. Викладені вище обставини справи щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення адміністративного платежу узгоджуються з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року справа №6-2766цс-15. Визнання спірного договору фінансового лізингу з додатками недійсним є похідним для стягнення з Відповідача сплаченого [PERSON] адміністративного платежу в сумі 49000 гривень з огляду вимог статті 216 ЦК України. Позивач від сплати судового збору звільнений відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс», на користь держави на підставі положень частини шостої статті 141 ЦПК України\~та\~статті 4 Закону України «Про судовий збір». Відповідно цієї ж статті цього ж\~ Закону, за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати\~640 гривень. Як вбачається з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. А, отже з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс», підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1280 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved