Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому просила визнати припиненими трудові відносини [PERSON] з ТОВ "АЕРОБУД-СЕРВІС" з 02.01.2020 року у зв`язку зі звільненням її з посади головного бухгалтера (за сумісництвом) ТОВ "АЕРОБУД-СЕРВІС" за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Стягнути з ТОВ "АЕРОБУД-СЕРВІС" на її користь 201 050,98 грн. - грошові кошти нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.05.2016 року по дату ухвалення судом рішення у даній цивільній справі, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення її виплати, станом на дату ухвалення судом рішення у даній цивільній справі; 21 166,23 грн. - грошові кошти заборгованості компенсації за невикористану нею відпустку за період з 09.06.2013 року по дату ухвалення судом рішення у даній цивільній справі; 14 994,25 грн. - розмір трьох процентів річних від прострочених сум заборгованості по заробітній платі за період з 01.05.2016 року по дату ухвалення судом рішення у даній цивільній справі; 54 971,28 грн. - грошові кошти заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки в розрахунку з нею за період з 02.01.2020 року по дату ухвалення судом рішення у даній цивільній справі. Також позивачка просить стянути з ТОВ "АЕРОБУД-СЕРВІС" на її користь у відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти у розмірі 1 021 581,96 грн. Відшкодувати з ТОВ "АЕРОБУД-СЕРВІС" на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 500,00 грн., сплачених останньою на користь ТОВ "ОДЕСЬКИЙ ЦЕНТР ПРАВОВОГО ЗАХИСТУ". Відшкодувати з ТОВ "АЕРОБУД-СЕРВІС" на її користь сплачений останньою судовий збір за подання цієї позовної заяви до Святошинського районного суду міста Києва у розмірі 11 350,80 грн. На підтвердження своїх вимог позивачка вказала, що вона починаючи з 19.04.2013 року працює на посаді головного бухгалтера (за сумісництвом) ТОВ "АЕРОБУД-СЕРВІС". У грудні 2019 року позивачкою було прийняте рішення щодо звільнення з роботи у Товаристві за власним бажанням. Проте, подати відповідну заяву про звільнення з роботи у Товаристві за власним бажанням позивачка можливості не мала внаслідок того, що починаючи з 01.12.2019 року не мала можливості ані потрапити на своє робоче місце в офісі Товариства, ані будь-яким чином поспілкуватись із керівником Товариства з приводу свого звільнення, в тому числі телефонним зв`язком або шляхом смс-повідомлень. У зв`язку з чим позивачкою було складено 17.12.2019 року, підписано та відправлено засобом поштового зв`язку, а саме цінним листом № 0407034212662 з описом вкладення та повідомленням про вручення за місцезнаходженням Товариства на ім`я керівника Товариства заяву про звільнення. Також, у зазначеному відправленні, позивачкою було направлено Товариству проект Наказу Товариства про звільнення позивачки за власним бажанням з роботи, з посади головного бухгалтера (за сумісництвом) Товариства з 02.01.2020 року, з підписом позивачки про ознайомлення. Але Товариство відмовилось отримати зазначене поштове відправлення, а саме цінний лист № 0407034212662 з описом вкладення та повідомленням про вручення за місцезнаходженням Товариства на ім`я керівника Товариства, що підтверджується трекінгом на сайті АТ «Укрпошта». Позивачкою здійснено всі можливі встановлені законом заходи для припинення трудових відносин з Товариством з 02.01.2020 року, які не дали результату, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду за захистом свого трудового права. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Марко Я.Р. від 29.01.2020 року відкрито провадження у справі, яке постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2020 справа передана в провадження судді Коваль О.А. після судді Марко Я.Р. у зв`язку з закінченням терміну повноважень. Розпорядження № 120 від 31.03.2020 року. Ухвалою судді Коваль О.А. від 01.02.2021 року прийнято справу в своє провадження, постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача відзив до суду надано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали уточнені позовні вимоги, просили їх задовльнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, з матеріалами справи ознайомлений, неодноразово подавав заяви про відкладення розгляду справи для можливості надати відповідачу ґрунтовні пояснення по справі та докази на їх підтвердження. Не зважаючи на це, представник відповідача відзив до суду не надав, також не надав будь-яких пояснень або заперечень стосовно заявлених позвоних вимог та доказів на їх підтвердження. Третя особа засновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеробуд-Сервіс» [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, надані докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, виходячи із наступого. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст.ст. 12 та 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача (ч.3 ст. 81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеробуд-Сервіс», яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пшенична, 4, що відноситься до Святошинсього району м.Києва. Як вбачається з матеріалів справи позивачкою [PERSON] було складено 17.12.2019 року, підписано та відправлено засобом поштового зв`язку, а саме цінним листом № 0407034212662 з описом вкладення та повідомленням про вручення за місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеробуд-Сервіс» (м. Київ, вул. Пшенична, буд. 4) на ім`я керівника Товариства заяву про звільнення позивачки за власним бажанням з роботи, з посади головного бухгалтера (за сумісництвом) Товариства з 02.01.2020 року та проект Наказу Товариства про звільнення [PERSON] за власним бажанням з роботи, з посади головного бухгалтера (за сумісництвом) Товариства з 02.01.2020 року, з підписом позивачки про ознайомлення. Проте, як пояснила позивачка у судовому засіданні жодної відповіді так і не отримала, наказ про звільнення прийнято не було, відповідно їй не вручено, будь-яких розрахунків з нею не проведено. Згідно ч.4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Так, ухвалою суду від 29 січня 2020 року у ТОВ «Аеробуд-Сервіс» було витребувано наказ про прийняття на роботу [PERSON] ; штатний розклад ТОВ «Аеробуд-Сервіс» за 2012-2019 роки або накази з зазначенням розмірів посадового окладу [PERSON] протягом 2013-2019 років; відомості ТОВ «Аеробуд-Сервіс» про виплату [PERSON] заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за 2013-2019 роки. Проте, така ухвала суду виконана не була, витребувані документи надані суду не були, хоча представник відповідача ТОВ «Аеробуд-Сервіс» знайомився з матеріалами справи, відзиву не подав, як і будь-яких заперечень проти позову, з огляду на що суд змушений розглядати заявлений у січні 2020 року спір за наявними документами. В підтвердження існування між сторонами саме трудових відносин позивачка надала суду форму ОК-5 Пенсійного фонду України реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов"язкового соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] . З якого вбачається серед найменування страхувальника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аеробуд-Сервіс», код 31815912 та відповідно за вказаним кодом відомості про суму заробітку для нарахування пенсії, з аналізу яких вбачається її нарахування та виплату позивачці до травня 2016 року у розмірі 3 700 грн. щомісяця. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165). З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивачки на припинення трудових відносин, обраний спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170). Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила припинити трудові відносини з відповідачем у зв`язку зі звільненням з посади за власним бажанням. Оскільки, вказана вимога обгрунтована та доведена, тому така підлягає задоволенню. Оскільки, припинення трудових відносин відбувається за рішенням суду, тому такі слід визнати припиненими саме з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили. Згідно ст. 94 КЗпП, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується регулярно, але не рідше двох разів на місяць. Законом України "Про відпустки" передбачена виплата грошової компенсації за всі не використані дні працівником щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] не виплаченої заробітної плати за період з 01.05.2016 року по дату ухвалення судом рішення у даній цивільній справі, то такі підлягають задоволенню, зокрема стягненню підлягає сума 240500 (двісті сорок тисяч п"ятсот) грн., враховуючи щомісячну заробітну плату у розмірі 3700 грн., яка зазначена, як позивакою так і в формі ОК-5 Пенсійного фонду України реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов"язкового соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] . Також підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення компенсації невикористаної відпустки за період з 09.06.2013 року по дату ухвалення судом рішення у даній цивільній справі, а саме у розмірі 21 166 (двадцять одна тисяча сто шістдесят шість) грн. 23 коп. Проте, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення 14 994,25 грн. - розміру трьох процентів річних від прострочених сум заборгованості по заробітній платі за період з 01.05.2016 року, які заявлені та обгрунтовані в силу дію статті 625 ЦК України, оскільки така норма не підлягає до застосуванню в даному випадку, бо виниклі правовідносини стосуються трудових прав та обов"язків, тоді як ст. 625 ЦК України стосується грошових зобов"язань. Натомість ЗУ «Про оплату праці» передбачає компенсацію працівникам втрат частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Тоді як такі вимоги заявлені позивачкою не були. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] 54 971,28 грн. - заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки в розрахунку з нею при звільненні за період з 02.01.2020 року по дату ухвалення судом рішення у даній цивільній справі, то такі задоволенню не підлягають, оскільки припиненими трудові відносини [PERSON] з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АЕРОБУД-СЕРВІС" за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України вважаються з моменту набрання цим рішенням законної сили, а тому такі вимоги не відповідають нормам Закону, що підлягає до застосуванню. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з ст. 237-1. КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. (п. 13 Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Отже, враховуючи, що позивачу вчасно не виплачувалася заробітна плата та не відшкодовувалася невикористана відпустка, що в свою чергу призвело до моральних страждань позивачки, тому, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивачки в частині відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача моральну шкоду з урахуванням викладених обставин в розмірі 2000 грн., враховуючи принцип розумності та справедливості, вважаючи її прийнятною для юридичної особи, яка довгий час порушувала права свого робітника. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими в писаній вище частині та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню частково. З урахуванням задоволених позовних вимог та відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума 908 грн. - сплачений позивачкою при подачі позову судовий збір за вимогу майногового характеру про стягнення моральної шкоди відповідно до задоволеної частини позовних вимог та 14 500 (чотирнадцять тисяч п"ятсот) грн. витрати на професійну правничу допомогу, які підтверджені наданими суду доказами. Також з відповідача підлягає стягненню на користь Держави судовий збір в розмірі 3 524,66 грн. при подачі позову, який не був оплачений позивачкою, окільки та була звільнена від оплати такого в силу відповідного Закону, зокрема за вимогу про припинення трудових відносин та стягненя заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки (908 + 2616,66=3 524,66 ). На підставі викладеного вище,

Outcome: partial