Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що з 1966 року по 1994 рік працював на підприємствах по видобутку вугілля, які на даний час входять до складу ДП "Львіввугілля". 17.07.1991 року з ним стався нещасний випадок, в результаті якого йому було травмовано ліву ногу. Внаслідок тривалої роботи зі шкідливими умовами праці на шахті, погіршився стан його здоров'я, у зв'язку із чим він неодноразово звертався за медичною допомогою. 11.10.1993 року було складено акт розслідування професійного захворювання, яким встановлено, що таке виникло внаслідок багаторазового контакту з вугільно-породним шахтним пилом, що перевищував гранично допустимі концентрації, через неефективність заходів по боротьбі з пилом. Згідно висновку травматологічною МСЕК від 25.03.1993 року, йому вперше було встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву. Наступним оглядом Сокальської районної МСЕК від 03.03.1994 р. йому встановлено 70% втрати працездатності, з яких 60% по професійному захворюванні та 10% - по трудовому каліцтву. Подальшим медичним оглядом від 04.04.1996 р. позивачу було підтверджено наявність професійного захворювання та трудового каліцтва. Висновком МСЕК від 02.04.1998 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності, з яких 55 % по професійному захворюванні, 5% - по трудовому каліцтву. Рекомендовано санітарно-курортне лікування. Актом огляду Сокальської МСЕК від 30.03.2000 р. йому безтерміново встановлено третю групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності, з яких 55 % по професійному захворюванні, 5% - по трудовому каліцтву. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, безстроково на 60% втратив працездатність внаслідок профзахворювання та трудового каліцтва, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 30 000 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю, додав, що з 1966 р. по 1994 р. пропрацював під землею на шахті. При виконанні своїх трудових обов'язків був травмований. Окрім цього, у зв'язку із роботою у важких та шкідливих умовах праці у нього погіршився стан здоров'я. Був вимушений проходити медичне лікування, через значну втрату працездатності суттєво змінився його спосіб життя, що негативно відобразилось на здоров'ї. Вважає, суму моральної шкоди у 30 000 грн. обґрунтованою та просить позов задовольнити. Пояснення позивача підтримав його представник [PERSON] Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, щодо задоволення позову заперечив, в обґрунтування яких повідомив, що відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва. Також зазначив, що позивачем пропущений трьохрічний термін позовної давності передбачений ЦК України 1963 р.. Окрім цього, представник ДП "Львіввугілля" в заперечення позовних вимог позивача зазначав, що заключення МСЕК було видано на час дії "Правил відшкодування шкоди власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 р. №472, де п.11. передбачено, що максимальний розмір моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних заробітних плат, на час виникнення спірних правовідносин. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого трудового каліцтва. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 20.01.1966 р. по 28.06.1994 р. працював на підприємствах по видобутку вугілля, що в даний час є структурними підрозділами ДП "Львіввугілля", де працював в шкідливих умовах праці, що стверджується копією трудової книжки виданою на його ім'я. 17.07.1991 р. під час роботи на шахті з ним стався нещасний випадок, в результаті якого йому було травмовано ліву ногу, що підтверджується актом №28 про нещасний випадок на виробництві від 18.07.1991 р. За час виконання своїх посадових обов'язків позивач, захворів на професійне захворювання антракосилікоз І ст., у зв'язку із чим, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів, що підтверджується копіями витягів з медичних карток (а.с.15-19) 11.10.1993 року роботодавцем (комісією шахти №6 "Великомостівська" було складено акт розслідування професійного захворювання, яким встановлено, що останнє виникло внаслідок праці у шкідливих умовах під землею на шахті, та шкідливого впливу вугільно-породного пилу та інших факторів. Висновком травматологічної МСЕК від 25.03.1993 року позивачу вперше встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву. Подальшим оглядом Сокальської районної МСЕК від 03.03.1994 р. [PERSON] встановлено 70% втрати працездатності, з яких 60% по професійному захворюванні та 10% - по трудовому каліцтву. Висновком Сокальської районної МСЕК від 02.04.1998 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності, з яких 55 % по професійному захворюванні, 5% - по трудовому каліцтву. Рекомендовано санітарно-курортне лікування. Актом огляду Сокальської районної МСЕК від 30.03.2000 р. [PERSON] безтерміново встановлено третю групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності, з яких 55 % по професійному захворюванні, 5% - по трудовому каліцтву. У відповідності до ст. 12 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 року, діючого на час виниклих спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв"язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого вважається страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно вимог п. 4 "Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров"я, пов"язаним з виконанням ним трудових обов"язків" затверджених Постановою КМУ від 23.06.1993 року №472 відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров"я (потерпілому) складається з: виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам сім"ї та утриманцям померлого); компенсації витрат на медичну та соціальну допомогу (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо). За наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Пунктом 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також, на підставі ч.1 п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого- спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч.2 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 p., ушкодження здоров'я заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійного захворювання антракосилікоз І ст. та отриманого 17.07.1991 р. трудового каліцтва, в зв'язку з якими [PERSON] було вперше у 25.03.1993 році 20% втрати професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом. В подальшому, актом огляду МСЕк від 03.03.1994 р. йому вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 70 % втрати працездатності, з яких 60% по профзахворюванні та 10 % по труд каліцтву. Усе це призвело до того, що позивач втратив працездатність, у нього є постійна задишка при ходьбі, пітливість, він обмежений у рухах, не може виконувати повноцінно роботу при веденні домашнього господарства, став інвалідом. Всі ці обставини суттєво погіршили уклад його життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди. Суд не погоджується із твердженнями представника відповідача про необхідність застосування строку позовної давності, відповідно до ст. 233 КЗпП України виходячи із наступного. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду, однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", строк позовної давності відповідно до норм ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року ) - не застосовується. Оцінюючи розмір моральної шкоди суд враховує загальний стаж роботи позивача на підземних роботах з шкідливими умовами праці, що складає більше 26 років. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлений його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Суд враховує і ту обставину, що [PERSON] вперше встановлено 20 % втрати працездатності по труд каліцтву ,а в подальшому встановлено, ще 60% втрати працездатності по професійному захворюванні та ІІІ групу інвалідності. На час встановлення позивачу стійкої втрати працездатності абзацом 5 пункту 11 "Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків" було встановлено обмеження, щодо розміру відшкодування моральної шкоди, згідно якого, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Окрім цього, це зазначено в правовій позиції Постанови Верховного Суду України від 16.05.2012 р., в якій вказано, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому стійкої втрати працездатності. Мінімальна заробітна плата у 1 січня 1993 року становила 4600 крб.; з червня 1993 р. - 6900 крб., з вересня 1993 р. 20000 крб., з 1 грудня 1993 р. до 01.03.1996 р. - 60000 крб.. Беручи до уваги наведене, з врахуванням глибини моральних страждань, ступеня вини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь [PERSON] слід стягнути 2000 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 30000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача ДП "Львіввугілля".

Outcome: partial