Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом та просить стягнути з Гаражного кооперативу "Прогрес-1" на її користь суму належних коштів заробітної плати у розмірі 5718,52 гривень. Посилається на те, що з 20 січня 2016 року по 01 жовтня 2019 року вона працювала на посаді охоронця в гаражному кооперативі "Прогрес-1". Була звільнена з роботи на підставі наказу №10 від 01.10.2019. З дня звільнення з нею були припинені трудові відносини і їй було видано трудову книжку. Однак з дня звільнення і до моменту звернення до суду їй не виплатили нараховану заробітну плату за серпень місяць 2019 року в сумі 2359,26 гривень, аванс за вересень місяць 2019 року в сумі 1000 гривень та заробітну плату за вересень місяць 2019 року в сумі 2359,26 гривень, а всього 5718,52 гривень. Ухвалою від 22.02.2021 відкрито провадження в даній справі та призначено справу в судове засідання до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та з проведенням судового засідання. 15.03.2021 головою гаражного кооперативу "Прогрес-1" на адресу канцелярії Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області подано відзив. В вказаному відзиві [PERSON] , позовні вимоги не визнав, зазначив, що документи подані разом з позовною заявою не є документами гаражного кооперативу "Прогрес-1", отримані позивачем невідомо від кого, але не від посадової особи гаражного кооперативу. Так підписи на поданих документах [PERSON] не належать. Разом і цим, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач зареєстрований як гаражний кооператив "Прогрес-1", тоді як в наданих документах зазначено гаражний будівельний кооператив "Прогрес-1", про що вказано на печатці, що проставлена на документах та в самих документах. Зазначає, що попереднім головою кооперативу до 05 вересня 2019 року був [PERSON] . Однак при звільненні з посади ним не була передана новому голові вся бухгалтерська документація, що підтверджується заявою до Переяслав-Хмельницького ВП та матеріалами перевірки кооперативу ГУ Держпраці у Київській області. Відповідач не може надати належну оцінку тому яку заробітну плату отримував позивач, чи інформацію чи була заборгованість по ній. Платіжні відомості надані [PERSON] не відповідають вимогам документам бухгалтерського обліку, нормам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". У відомостях взагалі відсутні будь-які дані, що дають змогу ідентифікувати особу, чи нарахована заробітна плата повністю чи за місяць, чи за мінусом авансової виплати. Крім того не зрозуміло чи робилися з вказаних сум заробітної плати якісь відрахування та чи повинні вони бути проведені. В цілому вважає, що позивач подає документи як письмові докази, що отримані ним невідомо звідкіля та на підтвердження дійсності заявлених вимог посилається на непідтверджені дані, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що обіймав посаду голови ГБК "Прогрес-1" з 2002 по 2019 рік та був членом кооперативу. [PERSON] повідомив, що він особисто приймав позивача на роботу на посаду охоронця та звільняв її за її бажанням на підставі її заяви. Підтвердив, що йому відомо про заборгованість підприємства перед [PERSON] [PERSON] пояснив, що заборгованість складається з заробітної плати [PERSON] за серпень та вересень 2019 року, та причиною її виникнення стало відсутність коштів в кооперативі. Свідок [PERSON] повідомила, що вона працювала бухгалтером ГБК "Прогрес-1" з 2016 по 2019 рік. Особисто вона нараховувала заробітну плату охоронцям з коштів, які надходили від членів кооперативу та складались з членських внесків. Підтвердила, що [PERSON] отримала аванс за серпень 2019, однак зарплату за серпень та вересень 2019, позивачу не виплатили, оскільки не було коштів. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. [PERSON] вказав, що факт того, що [PERSON] працювала охоронцем в ГБК "Прогрес-1" не спростовано, факт не проведення розрахунку при звільненні позивача, представником відповідача також не спростовано. Натомість вважає, що докази надані стороною позивача доводять обставини заявлені ними та дають суду підстави для задоволення заявлених вимог. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Вказав на те, що оригінали документів, на які посилався позивач не були надані суду. Звернув увагу, на те, що свідок [PERSON] , яка вказала в ході її допиту в судовому засіданні, що вона, як бухгалтер підприємства нараховувала заробітну плату на момент звільнення позивача, сама не працювала в той час в кооперативі, звернув увагу на протиріччя в показаннях свідка [PERSON] в контексті свідчень [PERSON] . Судом встановлено, що 20.01.2016 [PERSON] на підставі наказу № 12 від 20.01.2016 було прийнято на роботу до ГБК "Прогрес-1" на посаду охоронця, а 01.10.2019, на підставі наказу № 6 звільнено на підставі ст. 38 КзПП України, що підтверджується копією трудової книжки серії (а/с 13). Відповідно до копії платіжної відомості "Про видачу зарплати за серпень 2019 року" навпроти графи " [PERSON] " не стоїть підпис про отримання 2359 грн 26 коп. (а/с 7), а відповідно до копій платіжної відомості (без номеру) про видачу заробітної плати "Аванс за вересень 2019 року" навпроти графи " [PERSON] 1000,00" не стоїть підпис, платіжної відомості (без номеру) про видачу заробітної плати "З-та за вересень 2019 року" навпроти графи " [PERSON] 2359,26" не стоїть підпис, що свідчив би про отримання [PERSON] заробітної плати за серпень-вересень 2019 року у ГК "Прогрес-1". Проставлена мокра печатка ГК "Прогрес-1" та підпис однієї особи (без прізвища, імені, по батькові, дати завірення згідно з оригіналом). Таким чином, [PERSON] не отримувала заробітну плату за серпень 2019 року у ГК "Прогрес-1" в розмірі 2359 грн 26 коп., дана сума підтверджує розмір її заробітної плати за місяць роботи на посаді охоронця без врахування авансу в розмірі 1000 грн. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються положеннями Кодексу законів про працю України, Законом України «Про оплату праці»,Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, наприклад, справи «Суханов та Ільченко проти України» та «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» («правомірне очікування») стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 01.10.2019, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 цього Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. У відповідності до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено на підставі досліджених доказів у їх сукупності, що [PERSON] працювала в ГК "Прогрес-1" охоронцем до 01.10.2019. При звільненні власником підприємства [PERSON] не було виплачено всіх сум, що належать до виплати, а саме: заробітної плати за серпень 2019 року в розмірі 2359,26 грн., за вересень 2019 року в розмірі 3359,26 грн. Заперечення представника відповідача в цій частині є необгрунтованими та недоведеними. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" N 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Судом досліджено та надано оцінку усім долученим до справи документам, зокрема й платіжним відомостям про видачу заробітної плати працівникам ГК "Прогрес-1" у серпні та вересні 2019 року, з яких слід зробити такий висновок. Власник підприємства (роботодавець) ГК "Прогрес-1" не виплатив [PERSON] з 01.10.2019 заробітну плату за вересень 2019 року в сумі 3359,26 грн, що складається з авансу, як частини заробітної плати в розмірі 1000 грн та заробітної плати в розмірі 2359,26 грн. та заробітну плату за серпень 2019 року в сумі 2359,26 грн. На підставі вказаних вище норм чинного закону, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, враховуючи невиконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми заборгованості із нарахованої, проте невиплаченої станом на 01.10.2019, до ухвалення судом рішення заробітної плати у розмірі 5718,52 грн. При цьому, відсутність заборгованості з виплати заробітної плати, та факт порушення строків її виплати відповідачем не спростовані. Також, оскільки позов підлягає задоволенню, відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати, то судовий збір у розмірі 908 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved