Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивач - [PERSON] 31.08.2016 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів, який позивач уточнював під час розгляду цивільної справи та згідно з останньою редакцією позову просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] загальну заборгованість за розписками від 21.07.2013 року, від 23.08.2013 року, від 30.12.2013 року, від 30.07.2014 року у розмірі 56000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1427366 гривень 42 копійки; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою від 03.02.2014 року у розмірі 10000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 254886 гривень 86 копійок. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень, позивач посилається на те, що 21 липня 2013 року [PERSON] отримала від нього - [PERSON] у борг 25000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою відповідача від 21.07.2013 року. 23 серпня 2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 10000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою відповідача від 23.08.2013 року. 30 грудня 2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 5000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу до 01 березня 2014 року, що підтверджується розпискою відповідача від 30.12.2013 року. В подальшому, 30 липня 2014 року [PERSON] знов отримала від [PERSON] у борг 16000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2014 року, що підтверджується розпискою відповідача від 30.07.2014 року. Загалом [PERSON] , як стверджує позивач, отримала від нього у борг 56000 доларів США, що еквівалентно 1427366 гривень 42 копійки за курсом НБУ на день подання позову, однак відповідачка умов договорів не виконала, борг в обумовлений договором строк позивачу не повернула, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом з вимогами до [PERSON] . Також, 03 лютого 2014 року [PERSON] , рідна мати [PERSON] , отримала від [PERSON] також у борг 10000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу на протязі п`яти місяців, що підтверджується розпискою відповідачавід 03.02.2014 року. [PERSON] , як стверджує позивач, також, як і її дочка, свої зобов`язання за вказаним договором не виконала, грошові кошти позичені в борг не повернула, що стало також підставою для звернення до суду з цим позовом з вимогами до [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.09.2016 року відкрито провадження у цивільній справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено попереднє судове засідання. Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою вжито заходи забезпечення позову по справі шляхом: - накладення арешту на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] ; - накладення арешту на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Відповідачка [PERSON] будучи незгодна з вказаним позовом у попередньому судовому засіданні 16.11.2016 року звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання розписок недійсними, який 16.01.2017 року в судовому засіданні уточнювала та просить суд: - встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю чоловіки та жінки, з січня 2009 року по 17 серпня 2016 року ; - визнати недійсними написані від імені [PERSON] та імені її матері [PERSON] розписки від 21.07.2013 року, від 23.08.2013 року, від 30.12.2013 року, від 30.07.2014 року з причин фіктивності. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що вона познайомилась зі своїм чоловіком [PERSON] у квітні 1977 року. У вересні 1977 року вони почали разом жити, вести спільне господарство за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у них народилась спільна дитина - син [PERSON] . Шлюб між ними був зареєстрований 26.01.1980 року. У 1984 році [PERSON] була змушена піти працювати на пасажирський флот для утримання родини, оскільки, як стверджує остання, її чоловік отримував заробітну платню 80 карбованців. Вона була у рейсі три тижні, а вдома тільки три дні, за наслідком чого її чоловік знайшов іншу жінку, що призвело до розірвання шлюбу. З січня 2006 року, як стверджує [PERSON] , позивач за первісним позовом розпочав приходити до її оселі, до неї та сина, сказав, що скучив за ними, бо інших дітей він не має, за наслідком запропонував сумісне мешкання, але вона не погодилась, бо [PERSON] перебував в іншому зареєстрованому шлюбі. У 2008 році,наприкінці червня місяця [PERSON] розірвав шлюб зі своєю дружиною, та прийшов до [PERSON] жити разом однією родиною, на що [PERSON] погодилась, та оскільки на той час у них не було спільного житла, вони розпочали мешкати у квартирі по [ADDRESS] , де робили ремонт і мешкали у тяжких умовах. [PERSON] стверджує, що восени 2006 року, продала будинок по [ADDRESS] , а її мати продала двокімнатну квартиру по [ADDRESS] ще у 2007 року. Кошти з продажу, [PERSON] передала у 2009 році [PERSON] на ремонт квартири, де вони мешкали. У листопаді 2012 року нею разом з відповідачем за зустрічним позовом було закінчено проведення ремонту, та останній пообіцяв [PERSON] одружитись, однак цю подію відтягував, посилаючись на судову тяганину з колишньою дружиною. [PERSON] посилається на те, що її чоловік був хворий на коліна, то в продовж майже семі років вона лікувала його коліна,доглядала,бо інколи він не міг пересуватись під час загострення. У 2014 році вона поклала [PERSON] у міську лікарню по вул. Пастера, при медичному університеті у відділення по лікуванню суглобів. У липні 2013 року до [PERSON] звернувся його знайомий [PERSON] , який неодноразово брав у нього гроші в борг. На цей раз, як стверджує позивачка, [PERSON] не мав бажання надавати йому 50000 доларів СШАв борг, тому попросив її, щоб вона написала боргові розписки на 35000 доларів США , задля підтвердження [PERSON] факту відсутності коштів. [PERSON] мотивував своє рішення тим, що [PERSON] гроші потрібні для проведення операції в Германії, однак останній після операціїмає ризик не вижити,а відтак не повернене йому борг, тому відмовив, посилаючись на боргові розпискиз [PERSON] [PERSON] за наслідком такого обґрунтування, як стверджує, сама порадила відповідачу, щоб вона написала декілька розписок різним періодом, оскільки [PERSON] не повірив би, що [PERSON] надав таку суму грошових коштів одноразово і без застави. В подальшому, нею була написана розписка від імені матусі [PERSON] на прохання її чоловіка- [PERSON] . За наслідком [PERSON] стверджує, що усі розписки були написані нею без отримання грошей, про що написано нею на підставі довіреності на копії паспорту,що її чоловік [PERSON] не отримував по цім розпискам гроші та підписано [PERSON] У 2014 році відповідач надав їй довіреність для ведення всіх його справ, і вона представляла його інтереси у судах всіх ланок. У 2011 році у відповідача був наявний спір в суді з колишньою дружиною, в якому інтереси [PERSON] також представляла [PERSON] , в рамках якого [PERSON] , як колишня дружина стягувала з її чоловіка грошові кошти в сумі 65000 доларів США, за розпискою. З метою підтвердження у [PERSON] тих самих зобов`язань на підтвердження відсутності коштів, [PERSON] разом зі свою матір`ю, ще написали розписки про отримання в борг грошових коштів в сумі 16000 доларів США. Навесні 2016 року у [PERSON] виникла питання продажу їх будинку [ADDRESS] , та вона взяла у чоловіка гроші у розмірі 12500 грн. без розписки для оформлення технічної документації для продажу будинку 30.06.2016 року. В подальшому у неї з чоловіком виникла сварка, за наслідком чого, [PERSON] наприкінці серпня 2016 року скасував довіреність, а [PERSON] переїхали та почала жити окремо. Як стверджує позивачка за зустрічним позовом, відповідач кошти за проведений ремонт їй не повернув, звинуватив у боргах за все життята став погрожувати,що вдбере у неї будинок. За наслідком чого, [PERSON] просить суд встановити факт спільного мешкання однією сім`єю з [PERSON] , а спірні розписки вважає фіктивними, у зв`язку з чим просить суд визнати їх недійсними. 16.11.2016 року судом було ухвалено прийняти вказану зустрічну позовну заяву для спільного розгляду з первісним позовом, а також ухвалено закінчити проведення попереднього судового засідання і призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 08.12.2016 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої просила суд поставити питання: «Чи виконано увесь рукописний текст та підпис в оригіналі розписки від 03.02.2014 року [PERSON] чи іншою особою?», оскільки [PERSON] оспорюється написання і підписання зазначеної розписки. В судовому засіданні 08.12.2016 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] також заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке надалі уточнював, та згідно з останньою редакцією просив суд на вирішення експерта поставити питання: 1. Чи виконано рукописний текст: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER] » у розписці виконаної на копії паспорта [PERSON] - [PERSON] ? 2. Чи виконано підпис від імені [PERSON] на копії паспорта [PERSON] під текстом: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER] » - [PERSON] чи іншою особою ? 3. Чи в один період часу були виконані рукописний текст: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER]» та підпис під ним від імені [PERSON] у розписці виконаної на копії паспорта [PERSON] ? В обґрунтування вказаного клопотання представник позивача за первісним позовом зазначав, що вимоги позивача в позові заявлені у тому числі з приводу стягнення з [PERSON] грошових коштів за розписками від 21.07.2013 року, від 23.08.2013 року, від 30.12.2013 року, від 30.07.2014 року у розмірі 56000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1427366 гривень 42 копійки. Однак [PERSON] стверджує, що ці розписки є фіктивними та на підтвердження чого надала до суду копію паспорта [PERSON] , на якій міститься рукописний текст: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER] ». [PERSON] в свою чергу стверджує, що цей текст написаний не ним та підпис виконаний не ним, а іншою особою. У зв`язку з чим, для підтвердження вказаних посилань, представник позивача [PERSON] вважав проведення експертизи необхідним для підтвердження посилань [PERSON] та повного і об`єктивного розгляду справи. За наслідком розгляду вказаних клопотань, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.01.2017 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи та клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи - задоволені частоково. Призначено по цивільній справі №520/10483/16-ц, судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1. Чи виконано рукописний текст: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] КМ [NUMBER] » у розписці виконаної на копії паспорта [PERSON] - [PERSON] ? 2. Чи виконано підпис від імені [PERSON] на копії паспорта [PERSON] під текстом: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER] » - [PERSON] чи іншою особою ? 3. Чи в один період часу були виконані рукописний текст: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER]» та підпис під ним від імені [PERSON] у розписці виконаної на копії паспорта [PERSON] ? 4. Чи виконано увесь рукописний текст та підпис в оригіналі розписки від 03.02.2014 року [PERSON] чи іншою особою? Проведення експертизи ухвалою суду було доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, на час якої провадження по справі зупинено. 11.05.2017 року до Київського районного суду міста Одеси було повернуто цивільну справу №520/10483/16-ц та надано до суду повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи №17-528/02 від 04.05.2017 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.05.2017 року відновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05 жовтня 2017 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи - задоволено. Клопотання відповідача [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи - задоволено. Призначено по цивільній справі №520/10483/16-ц - судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1. Чи виконано підпис від імені [PERSON] на копії паспорта [PERSON] під текстом: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER] » - [PERSON] чи іншою особою ? 2. Чи в один період часу були виконані рукописний текст: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER]» та підпис під ним від імені [PERSON] у розписці виконаної на копії паспорта [PERSON] ? 3. Чи виконано увесь рукописний текст та підпис в оригіналі розписки від 03.02.2014 року [PERSON] чи іншою особою? Проведення експертизи доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на час якої провадження по справі зупинено. 12.12.2017 року до Київського районного суду міста Одеси надійшли з вказаної експертної установи матеріали цивільної справи №520/10483/16-ц з клопотанням про надання додаткових матеріалів, погодження умов проведення експертизи, направлення матеріалів справи, документів та рахунку. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2017 року відновлено провадження по цивільній справі №520/10483/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання розписок недійсними та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 травня 2018 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] та клопотання відповідача [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи - задоволено. Призначено по цивільній справі №520/10483/16-ц - судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1. Чи виконано підпис від імені [PERSON] на копії паспорта [PERSON] під текстом: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER] » - [PERSON] чи іншою особою ? 2. Чи виконано увесь рукописний текст та підпис в оригіналі розписки від 03.02.2014 року [PERSON] чи іншою особою? Проведення експертизи доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на час якої провадження по справі зупинено. Витрати по проведенню експертизи за 1 питанням, покладено на [PERSON] . Витрати по проведенню експертизи за 2 питанням, покладено на [PERSON] . 22 січня 2019 року до суду з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов лист за №15790-18 (15993/15994/18-32) від 18.01.2019 року, в якому повідомлено суд, станом на 14.01.2018 року до Київського НДІСЕ МЮ України, надійшла інформація щодо оплати по проведенню експертизи за 1 питанням, яка була покладена на [PERSON] . Стосовно оплати по проведенню експертизи за 2 питанням, яка була покладена на [PERSON] , в інституті відсутня. У зв`язку з чим, експерт просив суд надати інформацію щодо оплати за 2 питанням. Також повідомлено суд, що у разі несплати вартості експертизи за 2 питанням, експертиза буде виконана тільки в частині 1 питання. Надалі, до суду були повернуті матеріали цивільної справи, для вирішення питання щодо оплати вартості експертизи за 2 питанням. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09 липня 2019 року провадження по справі було поновлено та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. З часу поновлення провадження по справі та по дату судового засідання, яке призначено на 15 листопада 2019 року відповідачка [PERSON] , як ініціатор проведення судової почеркознавчої експертизи, за 2 питанням, до суду жодного разу не з`явилась. Однак, під час повідомлення останньої через засоби телефонного зв`язку, [PERSON] було повідомлено суд, що вона відмовляється від здійснення дій зі сплати вартості експертизи за 2 питанням, яка була призначена ухвалою суду від 29 травня 2018 року. В судовому засіданні 15.11.2019 року представник позивача [PERSON] наполягав на надісланні матеріалів цивільної справи №520/10483/16-ц, до експертної установи, для проведення судової почеркознавчої експертизи за 1 питанням, відповідно до ухвали суду від 29 травня 2018 року, яка в цій частині залишилась не виконана, з урахуванням того, що [PERSON] було здійснено сплату вартості за проведення експертизи за вказаним питанням, з одночасним повідомленням експерта про невиконання експертизи за 2 питанням, з урахуванням відсутності сплати з боку [PERSON] . З урахуванням того, що судова почеркознавча експертиза, призначена ухвалою суду від 29 травня 2018 року, яка в свою чергу є чинною та підлягає обов`язковому виконанню, є не виконаною, а також оскільки експертиза за 1 питанням вже сплачена позивачем, суд дійшов висновку та 15.11.2019 року постановив ухвалу суду, якою направив експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України матеріали цивільної справи №520/10483/16-ц, для виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року, а саме проведення судової почеркознавчої експертизи за 1 питанням, яке поставлено за клопотанням [PERSON] , а саме: 1. Чи виконано підпис від імені [PERSON] на копії паспорта [PERSON] під текстом: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER] » - [PERSON] чи іншою особою ? На час проведення експертизи провадження по справі зупинено. Суд одночасно дійшов висновку, що з урахуванням того, що відповідачем [PERSON] не здійснено сплату вартості проведення експертизи за 2 питанням, вже на протязі тривалого часу, про що остання обізнана, та виступаючи ініціатором цього клопотання, такі дії були розцінені судом, як втрата інтересу з боку [PERSON] до підтримання заявленого клопотання в частині проведення дослідження за вказаним 2-им питанням. 02.04.2020 року до суду з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшли матеріали цивільної справи №520/10483/16-ц, разом з висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за №34065/34066/19-32 від 20.03.2020 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2020 року провадження по справі поновлено та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги первісного позову та заперечував у задоволенні зустрічної позовної заяви з підстав необґрунтованості. Відповідачка - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову [PERSON] з підстав викладених у зустрічній позовні заяві, на задоволенні якої наполягала. [PERSON] у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце проведення судового засідання, обізнаною про наявне судове провадження відносно неї, яке в свою чергу відкрито 07.09.2016 року, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, з урахуванням думки учасників процесу, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 25.06.2020 року за відсутності [PERSON] . Заслухавши пояснення представника позивача та відповідачки, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд до висновку про задоволення первісного позову [PERSON] та відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] , з наступних підстав. Судом встановлено, що до грудня 1986 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . 24 грудня 1986 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] . 21.10.1994 р. відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Приморської районної ради депутатів м. Одеси було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2008 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2008 р. рішення суду першої інстанції було залишене без змін. [PERSON] в свою чергу стверджує, що вона та [PERSON] мешкали однією сім`єю, з січня 2009 року по 17 серпня 2016 року . Розглядаючи в цій частині вимоги, суд зазначає наступне. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Верховний Суд України у постанові від 15 серпня 2019 року за наслідком розгляду касаційної скарги по справі № 588/350/15 висловив правову позицію та дійшов до наступного висновку. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання стороною коштів на рахунок іншої сторони, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Отже, позивачці за зустрічним позовом в цій справі для доведення заявленої вимоги про встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім`єю, необхідно встановити факти: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, [PERSON] в супереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження таких фактів, які б надали можливість встановити, що між нею та позивачем за первісним позовом існували відносини притаманні подружжю у період з січня 2009 року по 17 серпня 2016 року. [PERSON] не надано будь-яких належних доказів на підтвердження того, що вони дійсно спільно мешкали за адресою: [ADDRESS] , здійснювали там спільно ремонт, придбавали необхідні матеріали та послуги для його проведення, несли спільно витрати на утримання квартири, придбали майно в інтересах сім`ї, та взагалі на підтвердження наявності між ними будь-яких подружніх взаємних прав та обов`язків. Стосовно посилки [PERSON] на цивільну справу №2/1522/8574/11, суд зазначає наступне. Так, в провадженні Приморського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №2/1522/8574/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, стягнення коштів та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю. Під час перебування зазначеної справи в суді першої інстанції, [PERSON] була допитана в якості свідка, що відображено у рішенні суду першої інстанції від 16.04.2013 року. Як зазначено судом, [PERSON] пояснювала, що знає [PERSON] з 1977 р. У шлюбі вони були до 1986 р. У 1986 р. вона пішла працювати на флот і через це вони з [PERSON] посварились, однак, подружні стосунки вони не припинили. Режим роботи не дозволяв [PERSON] постійно знаходитись у квартирі [ADDRESS] . Однак, після повернення з рейсу вона проживала в зазначеній квартирі. Також [PERSON] пояснила, що в цей період вона дізналася, що у [PERSON] була жінка-партнер по бізнесу. [PERSON] та [PERSON] спілкувались також коли [PERSON] вже перебував у шлюбі з [PERSON] . Приблизно у 2006 р. Ольховський почав більш тісно спілкуватись з сином, що послужило поштовхом для відновлення сімейних відносин. Син [PERSON] ніколи навіть не бачив [PERSON] В 2006 р. [PERSON] прийшов до свідка в квартиру по Кримському провулку в м. Одесі. Після цього вони почали жити однією сім`єю, [PERSON] утримував її, допомагав синові. Однак, при оцінці пояснень свідка в іншому процесі, суд зазначає, що статтею 90 ЦПК України встановлено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Статтею 230 ЦПК України передбачено, що кожний свідок допитується окремо. Допит свідка розпочинається з пропозиції суду розповісти все, що йому особисто відомо у справі, після чого першою ставить питання особа, за заявою якої викликано свідка, а потім інші учасники справи в черговості, передбаченій пунктом 3 частини п`ятої статті 227 цього Кодексу. З аналізу вказаних норм вбачається, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.230 ЦПК України, з урахуванням того, що головуючий кожному судовому засіданні під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги. На підставі викладеного, суд не приймає вказані пояснення [PERSON] , як свідка в рамках цивільної справи №2/1522/8574/11, як належні докази в цій справі, крім того, за наслідком зазначених посилань, Приморським районним судом міста Одеси не було здійснено жодного висновку, факту, який мав би преюдиційне значення. Крім того, в зазначених посиланнях [PERSON] , крім твердження про початок нібито мешкання однією сім`єю з [PERSON] з 2006 року, жодних посилань, які б мали вирішальне значення в цій справі не надано. Проміж, такі посилання були спростовані апеляційним судом Одеської області, яким за наслідком розгляду справи №2/1522/8574/11, 11.08.2015 року ухвалено постанову, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року, якою рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року в частині відмови в встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності - житлового будинку, визнання права власності, а також в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю - скасовано. В скасовані частині прийняти нове рішення яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 12.06.2008 року по 01.05.2009 року . Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вищевикладених обставинах, суд зазначає, що посилання [PERSON] в обґрунтування позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] у період з січня 2009 року по 17 серпня 2016 року, не знайшло жодного підтвердження під час розгляду справи, а відтак в цій частині позов є необґрунтованим, безпідставним, в задоволенні якого слід відмовити. Судом в цій справі також встановлені наступні факти та обставини. Так, 21 липня 2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 25000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою від 21.07.2013 року, складеною [PERSON] 23 серпня 2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 10000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою від 23.08.2013 року, складеною [PERSON] 30 грудня 2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 5000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу до 01 березня 2014 року, що підтверджується розпискою від 30.12.2013 року, складеною [PERSON] 30 липня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 16000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2014 року, що підтверджується розпискою від 30.07.2014 року, складеною [PERSON] . На підставі викладеного вбачається, що [PERSON] були складені чотири розписки від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, на підтвердження отримання у [PERSON] в борг грошових коштів на загальну суму 56000 доларів США, які в свою чергу зобов`язалась повернути в обумовлений строк. Також, судом встановлено, що 03 лютого 2014 року [PERSON] , матір [PERSON] , отримала від [PERSON] також у борг 10000 доларів США, які [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу на протязі п`яти місяців, що підтверджується розпискою від 03.02.2014 року, складеною [PERSON] . Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом під час розгляду справи було оглянуто оригінали зазначених розписок від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 03 лютого 2014 року,30 липня 2014 року,та встановлено відповідність їх копій наявних в матеріалах справи. Стосовно доводів [PERSON] про те, що зазначені розписки від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, написані нею, однак є фіктивними, оскільки носять безгрошовий характер, за наслідком чого останньою заявлено вимогу про визнання цих розписок недійсними, суд зазначає наступне. Так, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15. Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Як встановлено судом, метою укладання спірних договорів позики від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, у формі розписок, було надання [PERSON] в борг на визначений строк [PERSON] грошових коштів, які позикодавець розраховував отримати в цей строк. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. [PERSON] стверджувала, що зазначені правочини носять безгрошовий характер, на підтвердження чого надала до суду копію паспорта [PERSON] , [INFO] , за серією [NUMBER] , на якій міститься запис: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER]», дата: «20.10.2019 року, «/підпис/». Позивачем за первісним позовом [PERSON] спростовувалось, що зазначений запис на копії його паспорту, написаний ним, як і вчинено ним підпис. На підтвердження зазначених обставин, за клопотанням [PERSON] , ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 травня 2018 року було призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення яких поставлено наступне питання: 1. Чи виконано підпис від імені [PERSON] на копії паспорта [PERSON] під текстом: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER] » - [PERSON] чи іншою особою ? 02.04.2020 року до суду з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за наслідком проведеного вищевказаного дослідження надійшли матеріали цивільної справи №520/10483/16-ц, разом з висновком експерта за №34065/34066/19-32 від 20.03.2020 року. Відповідно до вказаного висновку встановлено, що підпис від імені [PERSON] у наданому на дослідженні документі виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосуванні технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] на копії паспорта [PERSON] під текстом: «Все расписки написаны моей женой [PERSON] для моих потребностей без передачи денег. [PERSON] [NUMBER]», виконано не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Під час розгляду справи [PERSON] жодним чином не спростовано вищевказаний висновок експертизи. Висновок за наслідком проведеного дослідження не визнано недостовірним/неналежним/недопустимим доказом, за наявності доведеності: - необґрунтованості, неповноти або його неясності; - факту вирішення експертом правових питань чи питань, які виходять за межі його спеціальних знань; - вирішення експертом питань щодо обставин, які не є предметом доказування; - призначення та проведення експертизи, складання висновку експерта з порушенням чинного законодавства України. Отже, судом приймається висновок експерта №34065/34066/19-32 від 20.03.2020 року, як належний, допустимий і достовірний доказ. Згідно зі ст 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Отже, висновок експертизи є одним з видів доказів, та під час оцінки доказів, йому повинна надаватись оцінка поряд з іншими доказами наявними в матеріалах справи. Позивачкою за зустрічним позовом не доведено жодними доказами існування будь-яких інших підстав, які б свідчили про фіктивність укладених договорів позики від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, у формі розписок, та наявності підстав для визнання їх недійсними. З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] про визнання вищезазначених договорів недійсними, а відтак у задоволенні зустрічного позову в цій частині слід відмовити. Стосовно доводів [PERSON] про те, що остання не складала і не підписувала розписку від 03.02.2014 року, а вона вчинена іншою особою від її імені, суд зазначає наступне. Так, з метою підтвердження зазначених обставин, за клопотанням [PERSON] , ухвалами Київського районного суду міста Одеси від 19.01.2017 року, 05.10.2017 року, 29.05.2018 року призначалась по справі судово-почеркознавча експертиза, на вирішення якої були поставлені питання, у тому числі: «2. Чи виконано увесь рукописний текст та підпис в оригіналі розписки від 03.02.2014 року [PERSON] чи іншою особою?» 22 січня 2019 року до суду з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов лист за №15790-18 (15993/15994/18-32) від 18.01.2019 року, в якому повідомлено суд, станом на 14.01.2018 року до Київського НДІСЕ МЮ України, надійшла інформація щодо оплати по проведенню експертизи за 1питанням, яка була покладена на [PERSON] . Стосовно оплати по проведенню експертизи за 2 питанням, яка була покладена на [PERSON] , в інституті відсутня. У зв`язку з чим, експерт просив суд надати інформацію щодо оплати за 2 питанням. Також повідомлено суд, що у разі несплати вартості експертизи за 2 питанням, експертиза буде виконана тільки в частині 1 питання. Надалі, до суду були повернуті матеріали цивільної справи, для вирішення питання щодо оплати вартості експертизи за 2 питанням, поставленим за клопотанням [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09 липня 2019 року провадження по справі було поновлено та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. З часу поновлення провадження по справі та по дату судового засідання, яке призначено на 15 листопада 2019 року відповідачка [PERSON] , як ініціатор проведення судової почеркознавчої експертизи, за 2 питанням, до суду жодного разу не з`явилась. Під час повідомлення останньої через засоби телефонного зв`язку, [PERSON] було повідомлено суд, що вона відмовляється від здійснення дій зі сплати вартості експертизи за 2 питанням, яка була призначена ухвалою суду від 29 травня 2018 року. Зазначене волевиявлення відповідача, також підтверджуються діями [PERSON] , які не спрямовані на сплату вартості експертизи за 2 питанням, з урахуванням того, що [PERSON] була сповіщена про вказане клопотання та була неодноразово повідомлена про дату, час і місце проведення судових засідань, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення судової кореспонденції. За наслідком, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.11.2019 року було ухвалено направити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріали цивільної справи №520/10483/16-ц, для виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року, а саме проведення судової почеркознавчої експертизи за 1 питанням, яке поставлено за клопотанням [PERSON] . Одночасно, суд звертає увагу, що особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або іншої участі в експертизі, якщо без цього експертизу провести неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З урахуванням викладеного, суд сприймає вказані дії [PERSON] , як ухилення від участі експертизи, призначеної за її клопотанням, нехтування своїми процесуальними правами стосовно доведеності своїх заперечень проти задоволення позову в частині пред`явлення до неї вимог, за наслідком чого вважає необґрунтованими та безпідставними заперечення відповідача про не підписання нею розписки від 03.02.2014 року. За наслідком вищевикладеного, відповідачами за первісним позовом жодним чином не спростовано укладення і правова природа розписок від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 03 лютого 2014 року,30 липня 2014 року. Так, наявність у позивача [PERSON] оригіналів вказаних розписок свідчить про неповернення боргу відповідачами в належному розмірі. Під час розгляду спарви, не [PERSON] , ані [PERSON] не підтверджено часткове виконання своїх зобов`язань за зазначеними договорами, стосовно кожного з них. На підставі викладеного, суд приймає вказані документи - розписки від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового зобов`язання у відповідача [PERSON] перед позивачем, розписку від 03 лютого 2014 року, як виникнення у [PERSON] боргового зобов`язання перед [PERSON] , а також в якості укладених між сторонами по справі договорів позики. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, позивачем належним чином виконано умови договорів позики від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 03 лютого 2014 року,30 липня 2014 року, шляхом надання [PERSON] на визначених умовах в обумовлений строк грошові кошти в сумі 10000 доларів США, та [PERSON] в борг грошові кошти в загальній сумі 56000 доларів США, які належним чином у визначеному розмірі останні позивачу не повернуті. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що [PERSON] отримані в борг: - грошові кошти в сумі 10000 доларів США в строк до 31.12.2013 року за договором позики від 23.08.2013 року не повернула; - грошові кошти в сумі 25000 доларів США в строк до 31.12.2013 року за договором позики від 21.07.2013 року не повернула; - грошові кошти в сумі 5000 доларів США в строк до 01.03.2014 року за договором позики від 30.12.2013 року не повернула; - грошові кошти в сумі 16000 доларів США в строк до 31.12.2014 року за договором позики від 30.07.2014 року не повернула; що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів за вказаними договорами позики у загальному розмірі 56000 доларів США, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, судом встановлено, що [PERSON] також не виконано свій обов`язок з повернення [PERSON] отриманих в борг за договором позики від 03.02.2014 року грошових коштів у розмірі 10000 доларів США, у встановлений строк протягом п`яти місяців з дня укладення договору, а саме до третього липня 2014 року, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів за вказаним договором позики у розмірі 10000 доларів США, є також обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення судом заборгованості у іноземній валюті - доларах США, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором - доларах США. Зазначений правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеного в постановах від 16.01.2019 року по справам №373/2054/16-ц , №464/3790/16-ц. Одночасно під час ухвалення рішення, судом враховується, що приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягаючим до повного задоволення, у той же час зустрічна позовна заява [PERSON] є безпідставною, недоведеною та не підлягаючою до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням того, що позивач [PERSON] має другу групу інвалідності та у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з урахуванням задоволених позовних вимог, ставок судового збору за заявленими вимогами діючими на 1 січня поточного року на день звернення до суду з позовом, з урахуванням ціни позову, та пропорційності до задоволеної частини вимог, суд доходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь держави судового збору в сумі 1043 гривні 87 копійок (66000=100%, з яких 10000,00=15,45%, які з максимально обмеженої ставки судового збору - 6890, дорівнює 1043,87грн), а також про стягнення з [PERSON] на користь держави судового збору в сумі 5846 гривень 16 копійок (66000=100%, з яких 56000,00=84,85%, які з максимально обмеженої ставки судового збору - 6890, дорівнює 5846,16грн). На підставі викладеного та

Outcome: approved