Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо їх неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO]. В обґрунтуванні свого позову позивачка зазначає, що відповідач , починаючи з 2014 року проживає окремо, не виконує батьківських обов»язків, не бере педагогічної, матеріальної, грошової , посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дочки, не сплачує аліменти за рішенням суду, не цікавиться, за які кошти виховується дитина, не піклується про дочку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров»я, не піклується пр. фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлювання, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєння нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, що створює умови, які шкодять інтересам дитини. Також позивачка зазначає, що відповідач заперечує проти виїзду її та доньки до родичі у Російську Федерацію та на лікування за кордон, чим порушує права та свободи вільного волевиявлення та пересування. В позові, позивачка цитує положення Сімейного Кодексу, положення постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року та вважає, що все зазначене в її позові є проявом ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов»язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов»язків. Посилаючись на зазначене, позивачка вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов»язків і тому є підстави, передбачені ст..164 Сімейного Кодексу України, для позбавлення відповідача батьківських прав. Позивачка у поданому позові просила розглядати його без її присутності . Відповідач не визнав позов , надав заперечення (через представника за довіреністю), в якому, зазначив, що поданий позов вважає необгрунтованим та викладені у позові обставини не відповідають дійсності, а саме: Позивачка із його донькою стали проживати окремо з червня 2014 року по тій причині, що на території Луганської області, а саме в м.Гірске розпочались бойові дії, в зв»язку із проведенням на території Луганської області АТО. І саме за домовленістю із ним позивачка із донькою виїхала до родичів в м.Київ. Сам же позивач залишився вдома, тому що має роботу в м.Гірське. Однак на протязі всього часу перебування позивачки із донькою окремо, він постійно спілкувався із позивачкою телефоном,по скапу, надавав матеріальну допомогу, направляв грошові кошти, посилки , що підтверджує копіями платіжних документів та поштовими накладними . Однак, у 2015 році, коли політична та соціальна ситуація більш-менш стабілізувалась, відповідач запропонував позивачці повернутися додому, але позивачка від цього відмовилась та повідомила йому, що їхні відносини припиняються, після чого у 2016 році вона звернулась до суду із заявою про розірвання шлюбу між ними та про стягнення із нього аліментів. При цьому до теперішнього часу із виконавчим листом до нього звернень не було, примусово аліменти з нього не стягуються, він продовжує добровільно надавати допомогу позивачці, працює у вугільної промисловості . В своєму запереченні відповідач просить суд звернути увагу на те, що зазначення у позові того, що він «не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизначених норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти» - взагалі абсурдні, тому що їхній доньці всього 2 роки 10 місяців ( на момент складання заперечення). Також відповідач просить звернути увагу на те, що хоча позивачка і посилається на положення постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року про те, в чому проявляється ухиляється батьків від виконання батьківських обов»язків, але цим положенням передбачено, що вказані фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків , свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов»язками. Також у запереченні відповідач зазначає, що не відповідає дійсності зазначені позивачкою відомості про те, що він заперечує проти виїзду її із донькою за кордон, тим паче для лікування, тому що із такими питанням позивачка до нього не зверталась. За викладених заперечень, відповідач просить відмовити позивачці у задоволенні поданого позову. Третя особа - служба у справах дітей та сім»ї Білоцерковської районної держадміністрації Київської області, надала на адресу суду заяву про розгляд даної справи без участі їх представника , ніякої позиції щодо позовних вимог та обставин справи, з боку третьої особи не виявлено, ніяких пояснень не надано. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Предметом даного позову є вирішення питання про позбавлення батьківських прав батька дитини, тому суд, при розгляді даного позову вважає необхідним керуватися нормами Сімейного Кодексу України , враховуючи узагальнення судової практики в Україні, викладені в постанові Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року , "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", а також положення міжнародного законодавства з приводу зазначеного питання. З наданих суду матеріалів встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 01 вересня 2011 року (копія свідоцтва про шлюб на а.с.6), який розірвано рішення Білоцерковського міськрайонного суду Київської області 01 лютого 2016 року.(копія рішення суду на а.с.8). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] [INFO], що вбачається із копії свідоцтва про народження (а.с.7). Із матеріалів справи, без заперечень встановлено, що позивачка є уродженкою м.Гірське Луганської області, як і відповідач, їх шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Гірської міської ради м.Первомайська Луганської області і позивачка до 01.03.2016 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], разом із відповідачем, що вбачається із копій їх паспортів (а.с.5,34). При тім, з червня 2014 року на території Луганської та Донецької області розпочались бойові дії, в зв»язку із проведенням АТО, що є загальновідомим фактом та не потребує доказування ( в розумінні положень ст..61 ч.2 ЦПК України). До цього ж Розпорядженням Кабінету Міністрів україни від 2 грудня 2015 р. N 1275-р Київ «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція ….» - м.Гірске Попаснянського району Луганської області - віднесено до таких населиних пунктів. А так, цілком очевидно, та ніякими доказами не спростовано що позивачка із дитиною за домовленістю із відповідачем, виїхала з території м.Гірське Луганської області до іншої місцевості з метою створення небезпеки для життя їх спільної дитини. Як вбачається із копії довідки від 01.09.2015року на а.с.11 - позивачка із донькою [PERSON] [INFO] взята на облік, як особа, що переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО з 15.07.2016 року та тимчасово проживає за адресою : [ADDRESS]. З копії платіжних чеків поштової накладної ( на а.с. 35-38), вбачається, що відповідач постійно (періодично) протягом 2015 -2016 років, переказував на ім.»я позивачки грошові кошти, надсилав посилку (побутові речі), підтримуває відповідні стосунки із позивачкою, це підтверджено копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.8), з якого вбачається, що відповідач позов визнав, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розглянути позов позивачки без його участі. Відповідач має постійне місце роботи, працює на шахті «Гірська» в Луганській області, що вбачається з довідки, виданої підприємством, до цього ж з вересня 2016р з його заробітної плати утримується на користь позивачки аліменти на утримання доньки ( а.с. 61-64). Враховуючи наведене, суд зазначає, що в діях відповідача ніяким чином не встановлено будь-яких ознаків щодо свідомого нехтування своїми батьківськими обов»язками або їх невиконання (як зазначено позивачкою у позові), а навпаки, відповідачем доведено, що він приймає всі можливі заходи щодо батьківської турботи відносно своєї дитини, в умовах, які склались на території Луганської області, в зв»язку із проведенням АТО (забезпечив виїзд дружини із дитиною на небезпечну територію, в межах своїх можливостей свілкується із ними, працює, щоб мати можливість надавати їм допомогу, утримує дитину, сплачує аліменти ) . Ствердження ж позивачки про те, що відповідач нехтує виконанням своїх батьківський обов»язків суд вважає необґрунтованими, тому що такі доводи спростовані наданими з боку відповідача доказами, а її доводи про те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлювання, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєння нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти - взагалі не відповідають обставинам справи,тому що враховуючи вік дитини , якій на момент розгляду справи - виповнюється всього 3 роки - такі прояви батьківства , як зазначила позивачка, ще не мають наявної обґрунтованості. При цьому, суд такоє зауважує увагу на тому, що позивачка, пебуваючи в іншому місці ініціювала розірвання шлюбу та стягнння аліментів з відповіача, при тім, що відповідач обмежений в свєму виборі щодо місця проживання, тому що в м.Гірське має постійне місце роботи, що є джерелом його доходів, а також єдиною можливістю щодо утримання своєї дитини в реальних умовах. До цього, щодо своїх стверджень про те, що відповідач не надає їй дозвілу на виїзд із дитиною за межі України, також як про стан здоров»я дитини - позивачка не надає ніяких доказів, які б свідчили про таку відмову та про необхідність лікування дитини за межами України і це також не доводить фактичних обставин, викладених позивачкою у позові. Розглядаючи даний позов, суд зазначає, що Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини . При тім, пунктами 15, 18 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Також суд враховує, що справи про позбавлення батьківських прав мають вирішуватися з дотриманням гарантій, встановлених ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 р. у справі "Савіни проти України" наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках Як вбачається з досліджених у судовому засіданні доказів, у цій справі судом встановлені обставини, які указують на належне виконання відповідачем батьківських обов'язків, зокрема, відповідач забезпечив виїзд своєї (на той час ) дружини із їх малолітньою донькою із зони проведення АТО в 2014 році, весь цей час матеріально забезпечує їх перебування в іншому місці, спілкується із позивачкою, не заперечував щодо розірвння шлюбу та стягнення аліментів (за позовом позивачки), працює, сплачує (на цей час) аліменти за рішеням суду. З огляду на вищевикладене, суд відзначає, що відповідач проявляє батьківську турботу до свої доньки і вчиняє певні дії для забезпечення їй необхідних умов проживання, в межах своїх можливостей . Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином виконує свої батьківські обов'язки, тому, з огляду на обставини цієї справи у задоволенні позову неохідно відмовити.

Outcome: dismissed